Učení Šrí Kapily

Předmluva

Velký svĕtec dávnovĕku, Kapila Muni, je autorem filozofického systému sánkhji, který tvoří důležitou část indického filozofického dĕdictví. Sánkhja popisuje podstatu základních zákonů hmotného vesmíru a zároveň je systémem duchovního poznání, jež vrcholí v úplné realizaci Absolutního. Kapila však není pouhým filozofem nebo svĕtcem. Podle védské tradice neboli tradice, zakládající se na starých písmech Indie zvaných Védy, je Kapiladéva avatárem (inkarnací) Nejvyšší Absolutní Pravdy.

Kapilovo učení bylo původnĕ zapsáno ve Šrímad-Bhágavatamu (Bhágavata Puránĕ), který patří k nejdůležitĕjším dílům védského teistického písemnictví. V Bhágavatamu najdeme Kapilovo učení v 25. až 33. kapitole třetího zpĕvu. Kniha Učení Šrí Kapily, syna Dévahúti vznikla na základĕ přednášek Šrí Šrímad A.Č. Bhaktivédanty Swamiho Prabhupády, které se konaly na jaře roku 1974 v Bombaji. V této sérii přednášek Šríla Prabhupáda vysvĕtluje dvacátou pátou kapitolu popisující začátek Kapilova učení. Šríla Prabhupáda je autorem mnohasvazkového překladu a komentářů celého Šrímad-Bhágavatamu a při vysvĕtlování Kapilova učení mĕl již své písemné komentáře hotové. Zde však rozvádí Kapilovo učení dále a umožňuje tak čtenářům proniknout do této fascinující nauky ještĕ důkladnĕji.

Verše začínají slovy mudrce Šaunaky, který před 5000 lety společnĕ s ostatními velkými svĕtci z Naimišáranji poprvé vyslechl celý text Šrímad-Bhágavatamu. Učení mudrci z Naimišáranji již slyšeli o Pánu Kapiladévovi od vznešeného duchovního mistra Súty Gósvámího a ze Šaunakových slov je patrné, že přijímají Kapilu Muniho za inkarnaci Boha, a tudíž i za nejvĕtší autoritu na jógu a transcendentální poznání. Súta Gósvámí se při výkladu Kapilova učení také odvolává na předešlé duchovní mistry a cituje jejich komentáře, což odpovídá védským zásadám předávání duchovního poznání. Súta Gósvámí zde uvádí rozhovor mezi Vidurou a velkým svĕtcem Maitréjou, který byl přítelem původního sestavitele védských písem, Šríly Vjásadévy.

Súta Gósvámí již uvedl, že Pán Kapila se zjevil v tomto svĕtĕ jako syn Kardamy Muniho, který ovládal mystické síly, a jeho manželky Dévahúti. Oba rodiče si byli vĕdomi božskosti svého syna, neboť již před Kapilovým narozením se Dévahúti zjevil Brahmá, nejvyšší živá bytost v tomto vesmíru, a řekl Dévahúti, že její syn bude inkarnací Nejvyššího Pána a poučí ji o transcendentálním poznání.

Muž, který má již dospĕlého syna, může podle védského společenského řádu přijmout sannjás, vzdát se veškerých hmotných svazků, odejít od rodiny a manželku svĕřit do ochrany svému synovi. Kardama Muni si byl dobře vĕdom, že jeho syn je inkarnací Nejvyššího Pána, ale jelikož chtĕl poučit všechny lidi o důležitosti tohoto védského zvyku, přijal i on sannjásínský řád a manželku Dévahúti svĕřil do péče svému božskému synovi Kapiladévovi. Když Súta Gósvámí začíná na Šaunakovu výzvu vyprávĕt o Pánu Kapilovi, všichni přítomní mudrci již vyslechli, jak Kardama Muni odešel žít do lesa a opustil Kapiladévu a Dévahúti.

Dévahúti nezapomnĕla na prorocká slova Pána Brahmy a po odchodu Kardamy Muniho se pokornĕ obrátila na svého syna supřímnou touhou obdržet duchovní osvícení: „Můj Pane, klesla jsem do hlubin nevĕdomosti a Ty jsi mou jedinou nadĕjí, neboť jsi mým transcendentálním zrakem, který jsem obdržela pouze díky Tvé milosti až po mnoha a mnoha životech... Nyní Tĕ prosím, můj Pane, abys odstranil moji velkou iluzi... Vždyť Ty jsi jako sekera, která dokáže přeseknout strom hmotné existence. Hluboce se Ti klaním, neboť jsi nejvĕtším z transcendentalistů, a prosím Tĕ, abys mi vysvĕtlil, jaký je vztah mezi mužem a ženou, mezi duchem a hmotou.“ (Šrímad-Bhágavatam 3.25.7–11) Kapilu potĕšila upřímná touha Jeho matky po duchovním osvícení a s velkým soucitem jí začal vysvĕtlovat filozofii sánkhji.

Co je to tedy sánkhja? Sánkhja pojednává o základních pojmech či zákonech hmotného vesmíru a západní učenci tomuto odvĕtví filozofie obvykle říkají „metafyzika“. Slovo sāṅkhya doslova znamená „počítat“. Sánkhjová filozofie tedy poskytuje výčet zákonů vesmírného vývoje na základĕ racionální analýzy. Etymologický význam slova sāṅkhya je „to, co dává jasné vysvĕtlení prostřednictvím analýzy hmotných prvků“. Z filozofického hlediska se tohoto slova používá proto, že sánkhjový systém předkládá analytické poznání, které človĕku umožní rozlišovat ducha od hmoty. Toto poznání vrcholí v bhakti, oddanosti a službĕ Nejvyššímu. Sánkhja a bhakti tvoří dva aspekty stejného procesu, přičemž bhakti je konečným cílem nebo konečným aspektem sánkhji.

Pro zajímavost zde uvádíme, že dávno po odchodu Pána Kapily se v Indii objevil nepravý Kapila, který šířil ateistickou sánkhju. V současných akademických kruzích je studována právĕ tato ateistická materialistická sánkhja a původní sánkhjová filozofie Pána Kapily je v západním svĕtĕ témĕř neznámá. Učení Šrí Kapily, syna Dévahúti (společnĕ s komentářem, který napsal Šríla Prabhupáda ke Kapilovĕ učení ve Šrímad-Bhágavatamu) je zřejmĕ prvním pojednáním o původní teistické sánkhje a doufáme, že se bude tĕšit zájmu učenců v tomto oboru.

Základním principem a konečným cílem Kapiladévovy sánkhjové filozofie je bhakti a Pán Kapila začíná poučovat Dévahúti právĕ o oddanosti Nejvyššímu. Tato kniha, Učení Šrí Kapily, syna Dévahúti, obsahuje komentáře Šríly Prabhupády k úvodu Kapiladévova učení, a proto převážnĕ pojednává o vĕdĕ bhakti-jógy     —    o spojení s Bohem (yoga znamená „spojení“) prostřednictvím bhakti (oddanosti).

Dévahúti se obrací na svého syna Kapilu a s upřímností a pokorou žádá o duchovní osvícení. Kapiladéva začíná popisovat „cestu transcendentalistů usilujících o seberealizaci“. Ve stručnosti shrnuje pravý způsob seberealizace tím, že charakterizuje vĕdomí podmínĕné a osvobozené duše. Popisuje také psychologii čistého vĕdomí, charakteristické vlastnosti sádhua (svĕtce) a zdůrazňuje důležitost vyhledávání společnosti svatých lidí (sādhu-saṅga). Dále vysvĕtluje, že osvobození je pouze předbĕžným stádiem bhakti a že ten, kdo dospĕje k bhakti, již dosáhl vysvobození. Človĕk, který se zapojí do jógy oddanosti a začne se vĕnovat oddané službĕ neboli bhakti-józe, automaticky transcenduje hmotné touhy a nakonec překoná rození a smrt.

Ve Šrímad-Bhágavatamu se dočteme, že Dévahúti nakonec získá od svého syna dokonalé transcendentální poznání a dosáhne plného osvícení.

- vydavatelé -

Kapitola první

Důvod Kapilova zjevení

TEXT 1

śaunaka uvāca
kapilas tattva-saṅkhyātā
bhagavān ātma-māyayā
jātaḥ svayam ajaḥ sākṣād
ātma-prajñaptaye nṛṇām

Šrí Šaunaka řekl: Nejvyšší Pán, Osobnost Božství, je nezrozený, ale přesto se narodil jako Kapila Muni působením Své vnitřní energie. Sestoupil, aby šířil transcendentální poznání pro dobro celého lidského pokolení.

Slovo ātma-prajñaptaye naznačuje, že Pán sestupuje, aby předal lidskému pokolení transcendentální poznání. Védská písma nám nabízejí potřebné vĕdomosti, abychom si mohli zaopatřit dostatek hmotných životních nezbytností a zároveň se postupnĕ povýšili na úroveň kvality dobra (sattva-guṇa). V kvalitĕ dobra se pak naše poznání dále rozšiřuje. Na úrovni kvality vášnĕ se nedá mluvit o poznání, protože vášeň je pouhým pudem užívat si hmotných vĕcí. Na úrovni nevĕdomosti se jedná pouze o zvířecí život, a neexistuje tam proto ani žádné poznání, ani požitek.

Védy človĕka povyšují z kvality nevĕdomosti na úroveň dobra. Když se pak človĕk nachází v kvalitĕ dobra, je schopen porozumĕt vlastnímu já neboli obdržet transcendentální poznání. Obyčejný človĕk takové poznání nedokáže docenit, a proto je zapotřebí učednické posloupnosti. Duchovní poznání šíří buď Samotný Nejvyšší Pán, nebo Jeho opravdový oddaný. Šaunaka Muni zde také uvádí, že Kapila, inkarnace Nejvyšší Osobnosti Božství, se narodil neboli zjevil, aby šířil transcendentální poznání. Pochopit, že človĕk není hmota, ale duše (ahaṁ brahmāsmi    —     „jsem duchovní podstaty, jsem Brahman“), ještĕ nestačí k tomu, aby človĕk porozumĕl vlastnímu já a jeho činnostem. Človĕk se musí aktivnĕ zapojit do činností na úrovni Brahmanu. Poznání o duchovních činnostech vysvĕtluje Nejvyšší Osobnost Božství Osobnĕ a jak bylo v tomto verši naznačeno slovem nṛṇām („pro lidské bytosti“), takové poznání může být náležitĕ ocenĕno pouze v lidské společnosti, nikoli ve zvířecí. Lidské bytosti by mĕly žít usmĕrnĕným životem. Zvířecí život má také určitá usmĕrnĕní, avšak zcela odlišná od pravidel popsaných v písmech nebo stanovených védskými autoritami. Transcendentálnímu poznání můžeme porozumĕt pouze tehdy, když se ve svém životĕ budeme řídit podle příkazů Véd.

Kapiladéva, inkarnace Nejvyšší Osobnosti Božství, chtĕl předat lidem transcendentální poznání, a proto vyložil sánkhjovou filozofii svojí matce Dévahúti. Pozdĕji se objevil jiný Kapila a hlásal ateistickou sánkhjovou filozofii, která se zabývá dvaceti čtyřmi hmotnými prvky, ale neříká nic o Bohu. Původnímu Kapilovi se říká Dévahúti-putra Kapila a druhému ateistický Kapila. Šaunaka Rši říká: kapilas tattva-saṅkhyātā. Kapila je Nejvyšší Osoba, a proto může vysvĕtlit Absolutní Pravdu. Ve skutečnosti může znát pravou povahu konečné pravdy pouze Bhagaván, a nikdo jiný. Bhagaván, Kršna Samotný nebo nĕkterá z Jeho inkarnací, přichází čas od času na Zem poučit lidstvo o cíli života. Tak Nejvyšší Pán sestoupil jako Kapiladéva, tattva-saṅkhyātā. Slovo saṅkhyātā znamená „ten, který rozšiřuje“ a tattva znamená „Absolutní Pravda“. Absolutní Pravdou je Bhagaván, Samotný Šrí Kršna. Absolutní Pravdĕ neboli Nejvyšší Osobĕ nemůžeme porozumĕt mentální spekulací, zvláštĕ ovlivňují-li nás tři kvality hmotné přírody (sattva-guṇa, rajo-guṇa a tamo-guṇa). Pouze ti, kteří se nacházejí v kvalitĕ dobra, jsou schopni porozumĕt Absolutní Pravdĕ. Podle Bhagavad-gíty (18.42) v kvalitĕ dobra žijí lidé, kteří mají bráhmanské vlastnosti.

śamo damas tapaḥ śaucaṁ
kṣāntir ārjavam eva ca
jñānaṁ vijñānam āstikyaṁ
brahma-karma svabhāva-jam

„Mírumilovnost, sebevláda, odříkání, čistota, snášenlivost, čestnost, moudrost, poznání a spravedlnost    —    to jsou vlastnosti bráhmanů.“

Podle védského pojetí je ve společnosti zapotřebí lidí, kteří jsou skutečnými bráhmany a hlásají skutečnou pravdu. Když se ze všech lidí stanou šúdrové, pak nebude možné porozumĕt Absolutní Pravdĕ. V písmech stojí, že v tomto vĕku Kali jsou všichni šúdrové (kalau śūdra-sambhavāḥ) a že kvalifikovaní bráhmani jsou velice vzácní, a je proto velmi obtížné je najít. V tomto vĕku není prakticky nikdo kvalifikovaným bráhmanem.

prāyeṇālpāyuṣaḥ sabhya
kalāv asmin yuge janāḥ
mandāḥ sumanda-matayo
manda-bhāgyā hy upadrutāḥ

„Ó mudrci, v tomto železném vĕku Kali žijí lidé jen velice krátce. Jsou svárliví, líní, svedení, nešťastní a navíc neustále rozrušení.“ (Šrímad-Bhágavatam 1.1.10) Lidé v tomto vĕku mají jen velmi krátký život a jsou velice pomalí v chápání duchovního života. Lidský život je určen k porozumĕní duchovním hodnotám, ale nikoho to nezajímá, protože v tomto vĕku jsou všichni šúdrové. Lidé zapomnĕli na skutečný smysl života. Slovo manda znamená buď „pomalý“, nebo „špatný“; každý je dnes buď pomalý, nebo špatný, anebo obojí zároveň. Lidé jsou nešťastní a rozrušení z mnoha vĕcí. Podle Šrímad-Bhágavatamu přijde v budoucnosti nedostatek dešťů a hlad. Vlády budou vymáhat stále vĕtší danĕ. Do určité míry můžeme nĕkteré příznaky vĕku Kali, předpovĕzené ve Šrímad-Bhágavatamu, vidĕt již dnes. Jelikož je Kali-juga velice špatnou dobou, Šrí Čaitanja Maháprabhu, který není nikdo jiný než Šrí Kršna Samotný, radí všem, aby pouze zpívali Haré Kršna.

harer nāma harer nāma
harer nāmaiva kevalam
kalau nāsty eva nāsty eva
nasty eva gatir anyathā

„Chce-li človĕk udĕlat duchovní pokrok, není v tomto vĕku žádná jiná možnost, žádná jiná možnost, žádná jiná možnost než zpívat svaté jméno, svaté jméno, svaté jméno Pána.“ (Brhan-náradíja Purána) Tato metoda není žádným výmyslem Šrí Čaitanji Maháprabhua    —    pro Kali-jugu ji doporučují šástry, Purány. Její provádĕní je velice snadné. Je nutné pouze zpívat či opakovat Haré Kršna mahá-mantru. Jestliže jsou všichni lidé v tomto vĕku ménĕ inteligentní, nešťastní a rozrušení šúdrové, jak mohou porozumĕt Absolutní Pravdĕ nebo smyslu života? Samotný Pán říká v Bhagavad-gítĕ (4.7):

yadā yadā hi dharmasya
glānir bhavati bhārata
abhyutthānam adharmasya
tadātmānaṁ sṛjāmy aham

„Kdykoliv a kdekoliv nastává úpadek náboženství a začíná převládat bezbožnost, ó potomku Bháraty, v té dobĕ Osobnĕ sestoupím.“

Před mnoha sty a tisíci lety se Pán Kršna zjevil jako Dévahúti-putra Kapila. Jeho otcem byl Kardama Muni. Když Kapiladéva vyrostl, Jeho otec podle védského zvyku přijal sannjás a opustil domov, aby mohl rozvíjet duchovní život. Človĕk by nemĕl trčet po celý svůj život v tomto hmotném svĕtĕ. Pañcāśordhvaṁ vanaṁ vrajet. Podle Véd má být společnost rozdĕlena na čtyři ášramy a čtyři varny a tento systém je třeba dodržovat velice důslednĕ. Kardama Muni byl následovníkem Véd, a když jeho syn Kapiladéva dospĕl, svĕřil svoji manželku do jeho rukou a odešel z domova.

O Kapiladévovi je řečeno: kapilas tattva-saṅkhyātā bhagavān. Pán Kapila je Bhagaván. Dnes se stal Bhagaván levnou záležitostí, protože je tohoto slova zneužíváno, ale skutečným Bhagavánem nemůže být žádný obyčejný človĕk. Avajānanti māṁ mūḍhāḥ: jelikož se Bhagaván Šrí Kršna zjevil jako obyčejný človĕk, hlupáci a blázni (múdhové) Ho považují za obyčejného človĕka. Jak říká Kršna Samotný v Bhagavad-gítĕ (7.13):

tribhir guṇa-mayair bhāvair
ebhiḥ sarvam idaṁ jagat
mohitaṁ nābhijānāti
mām ebhyaḥ param avyayaṁ

„Celý svĕt je okouzlen třemi kvalitami hmotné přírody (dobrem, vášní a nevĕdomostí), ale nezná Mne, Jenž stojím nepomíjivý nad tĕmito kvalitami.“

Kršnovi mohou porozumĕt jen nĕkteří mahátmové, velké duše. Ardžuna vĕdĕl, že Kršna je Nejvyšší Osobnost Božství, třebaže hrál roli jeho důvĕrného přítele. Ardžuna již dokonalé poznání mĕl, ale Kršna ho poučil v náš prospĕch. Ardžuna požádal Kršnu o rady, které jsou nyní k dispozici celé lidské společnosti. Po vyslechnutí Bhagavad-gíty Ardžuna oslovil Kršnu jako paraṁ brahma paraṁ dhāma    —    „Nejvyšší Brahman a nejvyšší útočištĕ“.

Všechny živé bytosti jsou ve skutečnosti Brahman, duše. Nejsme tato tĕla. Uvĕdomit si, že „já jsem Brahman“, ahaṁ brahmāsmi, je skutečná seberealizace. Podle védské kultury musí človĕk pochopit, že není toto tĕlo, nýbrž Brahman. Človĕk by nemĕl zůstat v nevĕdomosti jako pes nebo kočka a myslet si: „Já jsem toto tĕlo, já jsem Američan, já jsem Ind, já jsem bráhman nebo kšatrija, já jsem hinduista nebo muslim,“ atd. To jsou všechno tĕlesná označení. Získá-li človĕk duchovní poznání, pochopí, že „já jsem Brahman“, ahaṁ brahmāsmi. Tomu se říká realizace Brahmanu. Brahmanem se nestaneme pomocí nĕjakých cvičení. Zlato je zlato, i když je třeba na povrchu zašpinĕné nĕjakou hlínou, která jistĕ může být smyta. My jsme také všichni Brahman, duše, ale z nĕjakého důvodu jsme se dostali do styku s hmotnými prvky (bhūmir āpo 'nalo vāyuḥ) a získali jsme tyto tĕlesné obaly. Následkem toho si myslíme: „Já jsem toto tĕlo.“ To je nevĕdomost, a pokud nebudeme osvíceni duchovním poznáním, zůstane náš život podobný zvířecímu.

Porozumĕt naší duchovní totožnosti je naše dharma. Konečný cíl dharmy popisuje Kršna v Bhagavad-gítĕ (18.66). Sarva-dharmān parityajya mām ekaṁ śaraṇaṁ vraja: „Zanech všech druhů náboženství a odevzdej se jen Mnĕ.“ My jsme si po celé Zemi vytvořili tolik dharem    —    hinduistickou dharmu, muslimskou dharmu, křesťanskou dharmu. To jsou všechno vytvořené dharmy, ale skutečná dharma je dojít k závĕru, že Šrí Kršna je vším. Šrí Kršna říká opĕt v Bhagavad-gítĕ (7.19):

bahūnāṁ janmanām ante
jñānavān māṁ prapadyate
vāsudevaḥ sarvam iti
sa mahātmā su-durlabhaḥ

„Po mnoha zrozeních a smrtích se človĕk, jenž je vpravdĕ obdařen poznáním, odevzdá Mnĕ, vĕda, že Já jsem příčinou všech příčin a všeho, co existuje. Taková duše je velmi vzácná.“

Hnutí pro vĕdomí Kršny je určeno k šíření tohoto poselství. Nekážeme náboženský systém nĕjaké sekty, ale skutečné náboženství, skutečnou dharmu. Dharmaṁ tu sākṣād bhagavat-praṇītam     —    nikdo pořádnĕ neví, co je to dharma a nikdo nemůže dharmu nĕjak umĕle vytvořit. Dharma představuje zákony Nejvyšší Bytosti. Nikdo si nemůže vymyslet zákony státu    —    ty určuje vláda. Nejjednodušší definicí dharmy je, že jsou to zákony Nejvyšší Bytosti. Nejvyšší Bytost neboli Bůh je jeden a Jeho zákony jsou také jedny. Jak mohou existovat různé dharmy? Různé dharmy vznikají díky nevĕdomosti, kvůli které si lidé myslí, že jejich dharma je hinduistická, muslimská, křesťanská či nĕjaká jiná. Ne. Zlato je zlato. Má-li křesťan nĕjaké zlato, stane se z nĕj křesťanské zlato? Zlato zůstane zlatem, ať již ho vlastní hinduista, muslim nebo křesťan. Z příkazu Nejvyšší Osobnosti Božství je jasné, že dharma znamená odevzdat se Nejvyšší Bytosti. To je bhāgavata-dharma a všichni by se mĕli naučit, jak se odevzdat Bohu. Bůh je jeden; nemohou existovat dva Bozi. Kdyby mezi sebou museli soupeřit, pak by to znamenalo, že to nejsou Bozi. V dnešní dobĕ můžeme najít Boha v každé ulici, ale Kršna není tímto druhem Boha. On je Nejvyšším Bohem. Kršna Samotný říká v Bhagavad-gítĕ (7.7):

mattaḥ parataraṁ nānyat
kiñcid asti dhanañ-jaya
mayi sarvam idaṁ protaṁ
sūtre maṇi-gaṇā iva

„Ó Dhanaňdžajo, nic vyššího nade Mne není. Vše na Mnĕ spočívá jako perly navlečené na šňůře.“

Smyslem hnutí pro vĕdomí Kršny je informovat všechny, že nikdo není vyšší než Kršna, Bůh. Jelikož mnoho mladých Američanů a Evropanů naštĕstí neví nic o samozvaných bozích, zapojili se do tohoto autorizovaného hnutí pro vĕdomí Kršny s velkou upřímností. Kṛṣṇas tu bhagavān svayam    —    Šrí Kršna znamená Bůh, Bhagaván. My pouze říkáme: „Zde je Bůh, Šrí Kršna.“ Mnoho mladých Američanů a Evropanů to vzalo dostatečnĕ vážnĕ a dĕlají pokroky ve vĕdomí Kršny. Mnozí lidé byli velmi překvapeni, když se z Američanů a Evropanů stali velcí oddaní, kteří tančí v extázi. Jak je možné, že udĕlali tak velký pokrok? Přijali s dostatečnou vážností pokyn kṛṣṇas tu bhagavān svayam. Dotkneme-li se ohnĕ vĕdomĕ nebo nevĕdomĕ, bude pokaždé pálit. Oheň nepřestane pálit jen proto, že se ho dotklo dítĕ. Tito lidé ze Západu se dotkli ohnĕ a ten jako oheň také působí.

Ācāryopāsanam    —    tento výrok (kṛṣṇas tu bhagavān svayam) není vymyšlený. Přijali ho všichni áčárjové v učednické posloupnosti. Dokonce i Šankaráčárja, který je impersonalista, přijal Kršnu jako Nejvyšší Osobnost Božství. Stejnĕ Kršnu přijali také Rámánudžáčárja, Madhváčárja, Višnusvámí, Nimbárka, Šrí Čaitanja Maháprabhu a Jeho následovníci. Všichni přijali Kršnu jako Nejvyššího, tak jako Ardžuna. To je nejjednodušší metoda. Není třeba spekulovat: „Kdo je Bůh? Kde je Bůh?“ Proč to hloupé hledání? Zde je Bůh    —    Kršna. Může nás napadnout, že Kršnu nemůžeme vidĕt. Kršna se však může zjevit v podobĕ Své energie. Kámen samozřejmĕ není Bůh, ale je jen dalším projevem Boží energie. Svĕtlo a teplo nejsou oheň, ale bez ohnĕ nemůže být ani svĕtlo, ani teplo. V tomto smyslu se svĕtlo a teplo neliší od ohnĕ. Tento hmotný svĕt je jako svĕtlo a teplo nejvyššího ohnĕ.

eka-deśa-sthitasyāgner
jyotsnā vistāriṇī yathā
parasya brahmaṇaḥ śaktis
tathedam akhilaṁ jagat

„Stejnĕ jako oheň šíří svoji záři všude, i když hoří na jednom místĕ, tak Nejvyšší Osobnost Božství, Parabrahman, šíří Své energie po celém vesmíru.“ (Višnu Purána 1.22.53)

Slunce je na jednom místĕ a jeho svĕtlo a teplo se šíří po celé sluneční soustavĕ. Kdykoliv vnímáme svĕtlo a teplo, uvĕdomujeme si přítomnost slunce. Jelikož svĕtlo a teplo může vnímat každý, Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (7.8): prabhāsmi śaśi-sūryayoḥ     —    „Jsem svĕtlo slunce a mĕsíce.“ Lidé říkají: „Můžete mi ukázat Boha?“, ale nechápou, že vlastnĕ Boha vidí neustále. Lidé v tomto vĕku jsou hloupí a nedokážou pochopit, že mohou vnímat přítomnost Boha, když vidí Jeho energii.

Oddaní v hnutí pro vĕdomí Kršny uctívají Kršnu. Jak se pozná oddaný? Oddaný se pozná podle toho, že se přestal zajímat o hmotný požitek: bhaktiḥ pareśānubhavo viraktir anyatra ca (Šrímad-Bhágavatam 11.2.42). Studenti v Haré Kršna hnutí nechodí do kin, restaurací a klubů, nekouří ani nepijí. V Evropĕ a v Americe jsou všechny tyto vĕci velice levné a snadno dostupné, ale tito mladí lidé se o nĕ nezajímají. Radĕji sedí třeba i na holé podlaze a učí se o Kršnovi. Proč? Protože se skutečnĕ vzdali hmotného svĕta. Když se človĕku začne protivit hmotný požitek, je to známkou pokroku v duchovním životĕ. Duchovní život neznamená přijmout sannjás a pak kouřit a pít čaj. Človĕk se musí přestat zajímat o hmotný život a hmotné činnosti. Musí se vĕnovat pouze poznání o Bohu, Nejvyšší Bytosti, a sloužit Mu. Ve Šrímad-Bhágavatamu (5.5.1) stojí:

nāyaṁ deho deha-bhājāṁ nṛloke
kaṣṭān kāmān arhate vid-bhujāṁ ye

„Z mnoha živých bytostí, jež přijaly hmotná tĕla v tomto svĕtĕ, by ty šťastné duše, které byly obdařeny lidskou životní podobou, nemĕly dnem a nocí pracovat pouze pro smyslový požitek, jenž je dostupný dokonce i psům a prasatům pojídajícím výkaly.“ Slovo viḍ-bhujām znamená „pojídači výkalů“. Prasata dnem a nocí tvrdĕ pracují, aby se mohla najíst výkalů, a jelikož výkaly obsahují chemikálie, hydrofosfáty, prase zesílí, ztloustne a začne si užívat sexu. Lidský život není určen pro napodobování života prasat, ale pro tapasju, odříkání:

tapo divyaṁ putrakā yena sattvaṁ
śuddhyed yasmād brahma-saukhyaṁ tv anantam

„Moji drazí chlapci, človĕk by se mĕl radĕji vĕnovat pokání a odříkání, aby dosáhl duchovní úrovnĕ oddané služby. Tím se jeho srdce očistí, a když dospĕje do tohoto postavení, získá vĕčný, blažený život, který je transcendentální hmotnému štĕstí a nikdy nekončí.“ (Šrímad-Bhágavatam 5.5.1)

To je smysl védské civilizace. Společenský systém varnášrama-dharmy, který tvoří bráhmani, kšatrijové, vaišjové, šúdrové, grhasthové, vánaprasthové, brahmačáríni a sannjásíni, je určený k postupnému rozvíjení poznání o Bohu. Cílem různých varen a ášramů je uctívat Nejvyššího Pána. Človĕk může získat toto poznání prostřednictvím varnášramského systému, který připouští rozdĕlení společnosti na různé třídy. Když jde malé dítĕ do školy, začne v první třídĕ, pak půjde do druhé, do třetí, do čtvrté a tak dále. Tímto způsobem bude dĕlat postupný pokrok.

Přijme-li lidská společnost varnášrama-dharmu, může se postupnĕ přiblížit k realizaci Brahmanu. Každý se narodí jako šúdra, a všichni se proto musí podrobit náležité výchovĕ. Slovo dvija znamená „dvojzrozený“. Poprvé se človĕk narodí z lůna své matky a druhé zrození mu umožní jeho duchovní mistr a védské poznání. Védské poznání je matkou a duchovní mistr je otcem. Když je človĕk dvojzrozený (dvija), dostane od svého duchovního mistra posvátnou šňůru a začne se učit o duchovním životĕ. Pak je mu dovoleno číst védskou literaturu. Stane se tedy synem védských písem. Nigama-kalpa-taror galitaṁ phalam     —    Šrímad-Bhágavatam je jádrem védské kultury. Je jako strom přání a my si z nĕho můžeme utrhnout, cokoliv chceme. Védské poznání je dokonalé a chceme-li ho získat, musíme se odevzdat pravému guruovi (tad-vijñānārthaṁ sa gurum evābhigacchet).

V tomto vĕku je naneštĕstí všechno převráceno naruby. Lidé zapomínají na cíl života a v takových dobách přichází Nejvyšší Pán Osobnĕ. Nejvyšší Pán sestupuje ze soucitu k nám, protože si přeje více než my sami, abychom se vrátili zpátky domů, zpátky k Bohu. Jsme naprosto nevĕdomí a o království Boha nemáme ani ponĕtí. Nevíme, jak se tam dostat a jak být šťastní. To jsme zapomnĕli. Proto Kršna čas od času přichází nebo posílá čisté oddané jako Své zástupce. Nĕkdy přichází Osobnĕ a nĕkdy posílá Svou inkarnaci.

Kapiladéva je inkarnací Nejvyšší Osobnosti, Kršny. Kapilas tattva-saṅkhyātā bhagavān ātma-māyayā. Slovo māyā neznamená jen „iluze“, ale také „náklonnost“ a „energie“. Když Kršna přichází, všechny Jeho energie přicházejí s Ním. Nemusí sestupovat. My musíme přijmout určitý druh tĕla, protože jsme k tomu donuceni, ale na Kršnu se to nevztahuje. V současnosti mám lidské tĕlo, ale nemohu si na nĕj dĕlat nárok i v budoucnosti. V příštím životĕ obdržíme tĕlo podle své karmy, nikoliv podle své vůle. Človĕk si nemůže dĕlat nároky na místo nejvyššího soudce, pokud pro to nemá dostatečné vzdĕlání. Nejprve se musí kvalifikovat. Když se kvalifikuje, může se stát polobohem (devatā) jako Indra nebo Čandra, nebo se může stát kočkou nebo prasetem. To vše závisí na naší karmĕ neboli činnostech (karmaṇā daiva-netreṇa). Když však sestupuje Kršna nebo Jeho inkarnace, nezískávají tĕla podle zákonů karmy. Nejvyšší Pán je nad tĕmito zákony a je zcela nezávislý. Ātma-māyayā. Nejvyšší Pán přichází prostřednictvím Své vlastní energie    —    není donucen vnĕjší energií. Když vladař navštíví vĕzení, nikdo ho k tomu nenutí. Není považován za odsouzence, ale jde se z vlastní vůle podívat, jak se vĕci mají. Je-li však obyčejný človĕk poslán do vĕzení, jde tam z donucení, protože mu byl dokázán nĕjaký přečin. Zločinec si může myslet, že je na stejné úrovni jako vladař a právĕ tak si hlupáci a blázni nĕkdy myslí, že Kršna je jedním z nich. Avajānanti māṁ mūḍhā mānuṣīṁ tanum āśritam. Moudrý človĕk ví, že když Kršna nebo Jeho inkarnace sestupuje do hmotného svĕta, uchovává si Své transcendentální postavení Nejvyššího Pána. Není obyčejným človĕkem a není nucen karmou sestoupit do hmotného svĕta. Nejvyšší Pán přichází ze Své vlastní vůle. Paraṁ bhāvam ajānantaḥ. Darebáci nechápou, kdo je Kršna, a proto si myslí, že je obyčejný človĕk. Kršna Samotný říká v Bhagavad-gítĕ (7.3):

manuṣyāṇāṁ sahasreṣu
kaścid yatati siddhaye
yatatām api siddhānāṁ
kaścin māṁ vetti tattvataḥ

„Z mnoha tisíců lidí snad jen jeden usiluje o dokonalost a z tĕch, kdo dokonalosti dosáhli, Mne stĕží jeden zná pravdivĕ.“

Porozumĕt Kršnovi tedy není tak jednoduché. Kršna říká, že z mnoha tisíců lidí se jeden může stát siddha, seberealizovaný, a pouze jeden z mnoha seberealizovaných Mu může porozumĕt. Je to pro nás velká milost, že se Kršna Samotný zjevil jako Šrí Čaitanja Maháprabhu a dal nám tak jednoduchou metodu, prostřednictvím které můžeme Kršnovi porozumĕt. Jakou? Musíme o Kršnovi jednoduše naslouchat. To je vše. Proto jsme otevřeli tolik středisek po celém svĕtĕ.

śṛṇvatāṁ sva-kathāḥ kṛṣṇaḥ
puṇya-śravaṇa-kīrtanaḥ
hṛdy antaḥ-stho hy abhadrāṇi
vidhunoti suhṛt satām

„Šrí Kršna, Osobnost Božství, sídlící jako Paramátmá v srdci každého, je dobrodincem pravdomluvných oddaných a zprošťuje srdce oddaného, dychtícího naslouchat Jeho poselství, všech tužeb po hmotném požitku. Jsou-li poselství Pána správnĕ vyslyšena a přednesena, jsou sama o sobĕ příznivá.“

Nasloucháním o Kršnovi se očistíme. Naslouchat slovům o Kršnovi znamená stýkat se s Kršnou. Tímto způsobem můžeme dovést svůj život k dokonalosti.

Kapitola druhá

Transcendentální Pán a Nejvĕtší Jogín

TEXT 2

na hy asya varṣmaṇaḥ puṁsāṁ
varimṇaḥ sarva-yoginām
viśrutau śruta-devasya
bhūri tṛpyanti me ’savaḥ

Šaunaka pokračoval: Nikdo nezná více než Pán Samotný. Nikdo není více hoden uctívání a pokročilejší v józe než On. Proto je Pánem Véd a naslouchat vyprávĕním o Nĕm přináší potĕšení smyslům.

V Bhagavad-gítĕ stojí, že nikdo se nemůže vyrovnat Nejvyššímu Pánu, Nejvyšší Osobnosti Božství, nebo být vĕtší než On. Je to potvrzeno ve Védách: eko bahūnāṁ yo vidadhāti kāmān. On je nejvyšší živou bytostí a zaopatřuje všechny ostatní živé bytosti. Všechny živé bytosti, z kategorie viṣṇu-tattva i jīva-tattva, jsou podřízené Nejvyšší Osobnosti Božství, Kršnovi. To je potvrzeno i zde. Na hy asya varṣmaṇaḥ puṁsām    —    Nejvyšší Osobu nedokáže překonat žádná živá bytost, protože nikdo není bohatší, slavnĕjší, silnĕjší, krásnĕjší, moudřejší nebo odříkavĕjší. Tyto vlastnosti z Nĕj činí Boha, příčinu všech příčin. Jogíni jsou velice hrdí na své úžasné výkony, ale žádný z nich se nemůže rovnat Nejvyšší Osobnosti Božství.

Každý, kdo je nĕjakým způsobem ve styku s Nejvyšším Pánem, je přijímán jako nejvyšší jogí. Oddaný není tak mocný jako Nejvyšší Pán, ale neustálým stykem s Pánem se stane stejnĕ dobrým, jako je On Samotný. Oddaný nĕkdy vykoná skutky ještĕ úžasnĕjší než Pán Samotný, ale vše, co dokáže, je jen díky Jeho milosti.

Dále je zde použito slova varimṇaḥ, které označuje „nejuctívanĕjšího ze všech jogínů“. Naslouchání o Kršnovi přináší opravdové potĕšení smyslům; proto se jmenuje Góvinda. Svými slovy, Svým učením, Svými pokyny    —    vším, co je s Ním nĕjak spojeno     —    oživuje smysly. Všechny Jeho pokyny pocházejí z transcendentální úrovnĕ, a jelikož jsou absolutní, neliší se od Nĕho. Naslouchat Kršnovi nebo Jeho úplné expanzi jako je Kapila, přináší velké potĕšení smyslům. Stejnĕ tak Bhagavad-gítu můžeme číst mnohokrát, a čím více ji čteme nebo jí nasloucháme, tím vĕtší potĕšení nám přináší a chceme jí více a více porozumĕt. Při každém dalším čtení se můžeme znovu a znovu poučit. Taková je povaha transcendentálního poselství. Podobné transcendentální štĕstí nám dává i Šrímad-Bhágavatam. Čím více nasloucháme o slávĕ Pána a čím více ji opĕvujeme, tím budeme šťastnĕjší.

V předcházejícím verši byl Dévahúti-putra Kapila, inkarnace Nejvyšší Osobnosti Božství, označen jako Bhagaván: bhagavān ātma-māyayā. Slovo bhaga znamená „bohatství“ a vān znamená „ten, kdo vlastní“. Bhagaván vlastní veškeré bohatství v celém stvoření. Ve Védách (Katha Upanišad 2.2.13) stojí:

nityo nityānāṁ cetanaś cetanānām
eko bahūnāṁ yo vidadhāti kāmān

Nitya, Bhagaván, je jeden. Slovo nityānāṁ vyjadřuje množné číslo a označuje živé bytosti neboli džívy. Nityo nityānāṁ: nás je mnoho, ale Bůh je jeden. Živých bytostí je neomezené množství a nikdo je nedokáže spočítat. Ananta znamená, že jich je nekonečnĕ mnoho. Jeden Nejvyšší tak udržuje při životĕ všechny džívy, živé bytosti. Ani si to nedokážeme představit    —     ohromné slony, drobné mravence, všech 8    400    000 druhů života. Proč bychom se mĕli bát, že se nepostará i o nás? Oddaní Pána, kteří se odevzdali Jeho lotosovým nohám, zanechali všeho a pouze Mu slouží, ale budou mít jistĕ všeho dostatek. Naše hnutí pro vĕdomí Kršny má již přes sto středisek a Kršna je všechny udržuje. Nikdo z našich oddaných nemusí chodit do práce a vydĕlávat peníze, a přesto je o všechny postaráno. V Bhagavad-gítĕ Kršna nikdy neřekl: „Udĕlej to nebo ono a pak se o tebe postarám.“ Naopak    —    ujišťuje nás, že se o nás nejen postará, ale že nás také ochrání před následky hříchů, před hříšnou karmou (Bhagavad-gítá 18.66).

Tasyaiva hetoḥ prayateta kovidaḥ. Slovo kovidaḥ znamená „inteligentní“. Inteligentní človĕk by se mĕl snažit odevzdat se Kršnovi, neboť skutečným smyslem lidského života je najít útočištĕ u Jeho lotosových nohou. Mĕli bychom usilovat pouze o dosažení tohoto cíle. Slovo upari označuje vyšší planetární systémy. Existuje sedm vyšších planetárních systémů a my jsme ve středním, v Bhúrlóce. V celém vesmíru je čtrnáct planetárních systémů a živé bytosti putují po různých planetách a dostávají různé tĕlesné podoby. Podle své karmy živá bytost nĕkdy stoupá výše a nĕkdy klesá. Takto cestuje a přemýšlí, kde najít hmotné štĕstí a jak uspokojit své smysly. Šástry nám radí, abychom toto putování ukončili a snažili se porozumĕt Kršnovi. O jídlo a spaní bychom se nemĕli obávat, protože o uspokojení tĕlesných potřeb je již postaráno. Na udržování tĕla nemusíme vynakládat žádné zvláštní úsilí.

tal labhyate duḥkha-vad anyataḥ sukhaṁ
kālena sarvatra gabhīra-raṁhasā

Naším skutečným cílem by mĕlo být dosáhnout štĕstí; to je náš skutečný zápas o existenci. Šástry říkají: tal labhyate duḥkhavat. Slovo duḥkhavat naznačuje, že utrpení k nám přichází, i když si to nepřejeme. Nemusíme vynakládat žádné zvláštní úsilí. Nikdo neříká: „Ať můj dům spálí požár,“ nebo „Ať mé dítĕ zemře.“ Nikdo si takové vĕci nepřeje, ale ony přesto přicházejí. Každý si přeje: „Ať mé dítĕ žije šťastnĕ,“ nebo „Kéž bych mĕl hodnĕ penĕz.“ Nemodlíme se o katastrofy, ale ony k nám přicházejí zcela bez pozvání. Stejnĕ tak k nám přichází nám souzené štĕstí, aniž si o nĕ říkáme. Závĕr je tedy takový, že bychom nemĕli usilovat o štĕstí či utrpení, ale mĕli bychom se snažit porozumĕt Kršnovi a najít útočištĕ u Jeho lotosových nohou. Odevzdat se Kršnovi by mĕlo být cílem veškerého našeho snažení.

Čaitanja Maháprabhu jednou řekl Rúpovi Gósvámímu:

brahmāṇḍa bhramite kona bhāgyavān jīva
guru-kṛṣṇa-prasāde pāya bhakti-latā-bīja

„Živá bytost cestuje nahoru a dolů z jedné planety na druhou a jen s nesmírným štĕstím může dostat milost duchovního mistra a Kršny a obdržet semínko oddané služby.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 19.151) Hnutí pro vĕdomí Kršny jsme založili proto, abychom lidem přinesli příznivou budoucnost a štĕstí. V tomto vĕku mají všichni velmi nepříznivý osud (manda-bhāgyāḥ), ale my se snažíme tuto situaci zmĕnit.

Na celém svĕtĕ je tolik problémů. Jedna zemĕ má jeden problém a druhá má zase jiný. Ve vládách samotných jsou spory, a dokonce i prezidenti jsou zavaleni problémy. Nĕkdy si myslíme, že máme velké štĕstí, stejnĕ jako si prezident Nixon myslel: „Jsem velice šťastný. Stal jsem se prezidentem Spojených států.“ Brzy ale poznal, že je vlastnĕ ten nejnešťastnĕjší. Ve skutečnosti se to týká všech. Nemĕli bychom si myslet, že jediný odhalený případ je prezident Nixon a že s námi je všechno v pořádku. V Bengálsku, kde se suchý kravský trus používá jako palivo, mají přísloví, že když se usušený trus pálí, vlhký kravský trus se smĕje a říká: „Tebe pálí, ale já jsem v bezpečí.“ Neví, že když uschne, bude také vhozen do ohnĕ. Můžeme se smát prezidentu Nixonovi a myslet si, že naše bankovní konto nám zaručuje bezpečí, ale ve skutečnosti není v bezpečí nikdo. Každý jednou uschne a bude vhozen do ohnĕ. Nĕkolik let můžeme vzdorovat, ale nikdo se nakonec smrti nevyhne. Říká se: „Je to jisté jako smrt.“ A co je výsledkem? Človĕk ztratí všechno    —    slávu, peníze, postavení a celý hmotný život. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (10.34): mṛtyuḥ sarva-haraś cāham    —    „Já jsem všepohlcující smrt.“ Kršna přijde v podobĕ smrti a odnese všechno    —    bankovní konto, mrakodrapy, manželku, dĕti... Nikdo nemůže říci: „Má drahá smrti, dej mi trochu času, abych se zařídil.“ Nikdo čas nedostane; človĕk musí okamžitĕ jít.

Hloupí lidé si nejsou vĕdomi utrpení hmotného života. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (13.9): janma-mṛtyu-jarā-vyādhi-duḥkha-dośānudarśanam. Skutečné poznání znamená vĕdĕt, že čtyři principy hmotného života    —    zrození, nemoc, stáří a smrt    —    jsou neustále přítomné, nehledĕ na to, jak je človĕk významný. Najdeme je na nejvyšším planetárním systému (Brahmalóce) i na nejnižším (Pátálalóce).

tasyaiva hetoḥ prayateta kovido
na labhyate yad bhramatām upary adhaḥ
tal labhyate duḥkha-vad anyataḥ sukhaṁ
kālena sarvatra gabhīra-raṁhasā

„Skutečnĕ inteligentní a filozoficky založení lidé by mĕli usilovat pouze o to, co není dosažitelné ani po procestování všech planetárních systémů, od nejvyššího k nejnižšímu. Vždyť štĕstí ze smyslového požitku přichází automaticky, stejnĕ tak jako i utrpení k nám přichází, aniž si to přejeme.“ (Šrímad-Bhágavatam 1.5.18)

Když se Dharmarádž zeptal Mahárádže Judhišthira, co je nejúžasnĕjší vĕcí na svĕtĕ, Mahárádž Judhišthir odpovĕdĕl: ahany ahani bhūtāni gacchantīha yamālayam. „Každým okamžikem lidé umírají, ale ti, kteří žijí, si myslí: ,Můj přítel sice zemřel, ale já budu žít vĕčnĕ.̀“ (Mahábhárata, Vana-parva 313.116) Vlhký kravský trus uvažuje stejným způsobem. To je typické pro podmínĕnou duši.

Bhagavána, Nejvyššího Pána, se to však netýká. Bhagavān ātma-māyayā. Přišli jsme na tuto planetu užívat si a trpĕt na pár dní    —    padesát nebo sto let    —    ale Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, z takového důvodu nepřichází (na māṁ karmāṇi limpanti). Dále se říká: na hy asya varṣmaṇaḥ. „Nikdo není vĕtší než Bhagaván a nikdo Mu není roven.“ Všichni jsou Mu podřízeni. Podle Čaitanja-čaritámrty (Ádi 5.142) existuje pouze jeden Pán    —    Kršna: ekale īśvara kṛṣṇa āra saba bhṛtya. Počínaje Brahmou, Višnuem, Mahéšvarou, Indrou, Čandrou a všemi polobohy (kterých je třicet tři milionů) přes střední a nižší životní druhy Mu jsou všichni podřízeni. Každý je bhṛtya neboli služebník. Nařídí-li Kršna: „Nyní vstaň a odejdi,“ človĕk musí jít. Každý je sluha. To je postavení Brahmy i mravence. Yas tv indragopam athavendram aho sva-karma. Počínaje Pánem Indrou a indragópou (bezvýznamným hmyzem) konče sklízí každý plody své karmy. Svoji budoucí karmu, své příští tĕlo, si vytváříme již v tomto životĕ. Nyní si užíváme a trpíme podle výsledků minulé karmy a podobnĕ si vytváříme další karmu pro své příští tĕlo. Správnĕ bychom mĕli jednat tak, abychom již nemuseli dostat žádné další tĕlo. Jak je to možné? Jednoduše se musíme snažit porozumĕt Kršnovi. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (4.9):

janma karma ca me divyam
evaṁ yo vetti tattvataḥ
tyaktvā dehaṁ punar janma
naiti mām eti so ’rjuna

„Kdo zná transcendentální povahu Mého zjevení a Mých činů, když opouští své tĕlo, nezrodí se znovu v tomto hmotném svĕtĕ, nýbrž dosáhne Mého vĕčného sídla, ó Ardžuno.“

Zdá se to velice jednoduché, ale porozumĕt Kršnovi je ve skutečnosti velice obtížné. Stanou-li se však z nás oddaní Kršny, můžeme Kršnovi porozumĕt velmi snadno. Naše pokusy porozumĕt Kršnovi pomocí džňány, karmy nebo jógy skončí neúspĕšnĕ. Existuje mnoho druhů jogínů, ale ten, který je oddaný Kršnovi, je z nich nejvyšší. Šrí Kršna stojí nade všemi jógovými systémy. V Indii je mnoho jogínů, kteří dokáží zázračné vĕci. Mohou chodit po vodĕ, podle svého přání mohou být velice lehcí nebo tĕžcí atd., ale co je to ve srovnání s mystickými silami Pána Kršny? Působením Jeho sil se obrovské planety vznášejí v prostoru. Kdo dokáže, aby se ve vzduchu vznášel třeba jen malý kámen? Jogí nĕkdy může předvést nĕjakou mystickou sílu a vytvořit malý kousek zlata a my jsme tak hloupí, že ho považujeme za Boha. Zapomínáme, že skutečný jogí, Samotný Nejvyšší Pán, vytvořil miliony zlatých dolů, které se vznášejí v prostoru. Lidé vĕdomí si Kršny se nenechají podvést jogíny, kteří se prohlašují za Bhagavána. Oddaný Kršny chce sloužit pouze nejvĕtšímu jogínovi, Jógéšvarovi (varimṇaḥ sarva-yoginām). Protože se snažíme stát se Jeho oddanými, přijímáme Jógéšvaru jako Nejvyšší Osobnost Božství. Kršna Samotný říká v Bhagavad-gítĕ (18.55):

bhaktyā mām abhijānāti
yāvān yaś cāsmi tattvataḥ
tato māṁ tattvato jñātvā
viśate tad-anantaram

„Pouze oddanou službou mohu být pochopen takový, jaký jsem, jako Nejvyšší Osobnost Božství. A když si Mĕ nĕkdo na základĕ takové oddanosti plnĕ uvĕdomí, může vstoupit do Božího království.“

Tato metoda je ve skutečnosti velice jednoduchá. Nejprve musí človĕk realizovat, že prvním problémem je nadvláda smrti. V současné dobĕ považujeme smrt za nevyhnutelnou, ale ve skutečnosti nevyhnutelná není. Nĕkdo může jít do vĕzení, ale vĕzení není povinné pro všechny. Do vĕzení se človĕk dostane za své činnosti. Všichni tam nemusí. Pravým domovem živých bytostí je Vaikunthalóka.

paras tasmāt tu bhāvo ’nyo
’vyakto ’vyaktāt sanātanaḥ
yaḥ sa sarveṣu bhūteṣu
naśyatsu na vinaśyati

avyakto ’kṣara ity uktas
tam āhuḥ paramāṁ gatim
yaṁ prāpya na nivartante
tad dhāma paramaṁ mama

„Existuje však jiná příroda, která je vĕčná a transcendentální projevené a neprojevené hmotĕ. Je nejvyšší a není nikdy zničena. Nezaniká, ani když tento svĕt zanikne. Védántisté ji popisují jako neprojevenou a nehynoucí, je známa jako nejvyšší cíl a ten, kdo jí dosáhne, se již nikdy nevrátí. To je Mé svrchované sídlo.“

Na Vaikunthalóce je všechno. Můžeme tam žít vĕčným životem, plným blaženosti a poznání (sac-cid-ānanda). Nemusíme zůstávat v hmotném svĕtĕ. Nejsnadnĕjší způsob, jak se dostat na Vaikunthalóku, je: janma karma ca me divyam evaṁ yo vetti tattvataḥ. Pouze se snažte porozumĕt Kršnovi. Proč Kršna sestupuje? Co dĕlá? Odkud přichází? Proč přichází v lidské podobĕ? Musíme se tomu snažit porozumĕt a studovat Kršnu podle toho, jak Sám Sebe popisuje v Bhagavad-gítĕ. Je to snad tĕžké? Bůh Osobnĕ vysvĕtluje, kdo je, a přijmeme-li Bhagavad-gítu takovou, jaká je, nebudeme se muset již dále převtĕlovat. Tyaktvā dehaṁ punar janma naiti. Již nebudeme muset zakoušet rození a smrt, protože můžeme rozvinout své duchovní tĕlo (sac-cid-ānanda-vigraha) a žít šťastnĕ v Kršnovĕ rodinĕ. Kršna se o nás stará již zde a postará se o nás i tam. Naše radost spočívá v návratu domů, zpátky k Bohu, kde můžeme jíst, pít a radovat se v Kršnovĕ společnosti.

Kapitola třetí

Jak porozumĕt Pánovým skutkům

TEXT 3

yad yad vidhatte bhagavān
svacchandātmātma-māyayā
tāni me śraddadhānasya
kīrtanyāny anukīrtaya

Prosím popiš přesnĕ všechny skutky a zábavy Nejvyššího Pána, Osobnosti Božství, který je plný Svých vlastních tužeb a který provádí všechny tyto činnosti prostřednictvím Své vnitřní energie.

Slovo anukīrtaya je velice důležité. Anukīrtaya znamená „následovat přesný popis“    —    nevymýšlet si tedy nĕjaké vlastní popisy, ale následovat. Šaunaka Rši požádal Sútu Gósvámího, aby přesnĕ vylíčil, co slyšel od svého duchovního mistra Šukadévy Gósvámího o transcendentálních zábavách, které Pán projevuje Svou vnitřní energií. Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, nemá hmotné tĕlo, a může mít jakýkoliv druh tĕla podle Svého svrchovaného přání. To je možné prostřednictvím Jeho vnitřní energie.

Pánovým zábavám můžeme porozumĕt následováním nĕkterého z autorizovaných způsobů oddané služby.

śravaṇaṁ kīrtanaṁ viṣṇoḥ
smaraṇaṁ pāda-sevanam
arcanaṁ vandanaṁ dāsyaṁ
sakhyam ātma-nivedanam

„Opĕvovat svaté jméno, podobu, zábavy, vlastnosti a společnost Pána, naslouchat vyprávĕní o nich a vzpomínat na nĕ, sloužit Mu podle času, místa a vykonavatele, uctívat Božstva, skládat Mu modlitby, neustále se považovat za Jeho vĕčného sluhu, přátelit se s Kršnou a odevzdat Mu naprosto všechno    —    to je devĕt způsobů oddané služby.“ (Šrímad-Bhágavatam 7.5.23)

Naslouchání, opĕvování Nejvyššího Pána, vzpomínání na Nĕj, služba Jeho lotosovým nohám, uctívání, skládání modliteb, jednání jako Jeho sluha, přátelství s Ním a odevzdání všeho Pánovi     —    to je devĕt základních způsobů oddané služby. První jsou śravaṇaṁ kīrtanam, naslouchání a opĕvování. Človĕk musí mít velkou touhu naslouchat a opĕvovat. Jak je řečeno v Bhagavad-gítĕ (9.14):

satataṁ kīrtayanto māṁ
yatantaś ca dṛḍha-vratāḥ
namasyantaś ca māṁ bhaktyā
nitya-yuktā upāsate

„Tyto velké duše Mĕ neustále velebí, s velkou odhodlaností se snaží, klaní se přede Mnou a nepřetržitĕ Mĕ oddanĕ uctívají.“

Musíme hovořit o Božských činnostech Nejvyšší Osobnosti nebo je opĕvovat, ale nejprve o nich musíme naslouchat. Šrímad-Bhágavatam přednášel Šukadéva Gósvámí a Mahárádž Paríkšit naslouchal. Následnĕ i my nasloucháme o Kršnovi a potom o Nĕm hovoříme (śravaṇaṁ kīrtanaṁ viṣṇoḥ). Když hovoříme o Višnuovi, myslíme tím Kršnu. Višnu je expanzí Kršny, a viṣṇu-tattva tedy pochází od Kršny. Mluvíme-li o Višnuovi, chápeme, že původcem Višnua je Kršna. Šrí Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (10.2): aham ādir hi devānām. „Já jsem zdrojem polobohů.“

Nejdůležitĕjšími polobohy jsou Brahmá, Šiva a Višnu. Na počátku stvoření byl Pán Višnu a z Nĕj se narodil Brahmá. Z Brahmy se narodil Šiva a tito tři bozi se starají o tři kvality hmotné přírody. Višnu zastupuje kvalitu dobra (sattva-guṇa), Brahmá kvalitu vášnĕ (rajo-guṇa) a Šiva kvalitu nevĕdomosti (tamo-guṇa). Před stvořením neexistoval ani Brahmá, ani Šiva. Existoval pouze Kršna. Proto Kršna říká: aham ādir hi devānām. On je stvořitelem všech polobohů a všech ostatních živých bytostí. Po stvoření hmotného projevu jsou do nĕj umístĕny živé bytosti. Ve Védách se říká, že na začátku nebyl ani Brahmá, ani Šiva, ale pouze Nárájan (eko nārāyaṇa āsīt). Nárájan je další úplná expanze Kršny.

Z písem musíme pochopit, že Kršna je původcem všech. Kṛṣṇas tu bhagavān svayam: všechny višnu-tattvy a inkarnace jsou buď úplnými expanzemi, nebo expanzemi úplných expanzí Kršny. Je jich stejnĕ jako vln na oceánu. Jsou to šaktjavéša-avatárové, guna-avatárové a svajam-avatárové a jejich popis najdeme ve Šrímad-Bhágavatamu. Všichni avatárové a všechny inkarnace jsou svacchandātmā, prosti strachu a úzkosti. Zakládáme-li nĕjaký podnik, objeví se mnoho problémů. Zvláštĕ ředitel nebo majitel podniku má mnoho starostí. Sedí sice pohodlnĕ ve své kanceláři, ale příliš šťastný není, protože neustále přemýšlí, jak udĕlat to či ono a jak vyřešit různé problémy. Taková je hmotná příroda, a proto se říká, že v hmotném svĕtĕ nás neustále provází úzkost a strach. Když se Hiranjakašipu, otec Prahláda Mahárádže, zeptal svého syna: „Můj drahý chlapče, jakou nejlepší vĕc ses naučil od svých učitelů?“, Prahlád Mahárádž okamžitĕ odpovĕdĕl: tat sādhu manye 'sura-varya dehināṁ sadā samudvigna-dhiyām asad-grahāt (Šrímad-Bhágavatam 7.5.5). „Naučil jsem se, že materialisty zajímá jenom asad-guṇa.“ Asat znamená „to, co není“. Na této úrovni bychom nemĕli zůstávat, mĕli bychom dojít na úroveň sat (oṁ tat sat). To nám radí Védy. Hmotný svĕt je asad-vastu    —    nemůže trvat vĕčnĕ. V hmotném svĕtĕ všechno existuje pouze dočasnĕ; nakonec bude vše zničeno. Hmotný svĕt je pomíjivý. Májávádští filozofové říkají: brahma satyaṁ jagan mithyā. „Svrchovaná Pravda je skutečná, zatímco tento svĕt je falešný.“ Vaišnavové však neužívají slova mithyā (falešný), protože Bůh, Nejvyšší Brahman, je pravda, a z pravdy nemůže emanovat nic falešného. Zhotovíme-li ze zlata náušnici, je to také zlato. Nemůžeme říci, že náušnice je falešná. Yato imāni bhūtāni jāyante: Absolutní Pravda je Ten, ze kterého všechno emanuje. Jestliže všechno emanuje z Absolutní Pravdy, pak nemůže být nic falešné. Vaišnavští filozofové uznávají, že tento svĕt je pomíjivý, nikoliv však falešný, jak si myslí májávádští filozofové.

Celý svĕt (jagat) emanoval z Nejvyššího, proto není mithyā, pouze je pomíjivý. Je to vysvĕtleno v Bhagavad-gítĕ (8.19): bhūtvā bhūtvā pralīyate. Hmotný svĕt vzniká, nĕjakou dobu existuje a pak je zničen. Není falešný, protože s jeho pomocí je možné realizovat Nejvyšší Pravdu. To je vaišnavská filozofie. Hmotný svĕt je pomíjivý, ale musíme ho použít k duchovním účelům. Vše, co použijeme v zájmu konečné Absolutní Pravdy, se stává její součástí. Šríla Rúpa Gósvámí napsal:

anāsaktasya viṣayān
yathārham upayuñjataḥ
nirbandhaḥ kṛṣṇa-sambandhe
yuktaṁ vairāgyam ucyate

prāpañcikatayā buddhyā
hari-sambandhi-vastunaḥ
mumukṣubhiḥ parityāgo
vairāgyaṁ phalgu kathyate

(Bhakti-rasāmṛta-sindhu 1.2.255–56)

Slovo mumukṣubhiḥ poukazuje na osoby, které usilují o mukti, vysvobození. Když se človĕku znechutí hmotné činnosti, chce zničit vše, co má nĕco společného s hmotným svĕtem. Vaišnavové však říkají: prāpañcikatayā buddhyā hari-sambandhi-vastunaḥ. Všechno má nĕjaký vztah k Nejvyšší Osobĕ, Absolutní Pravdĕ. Například mikrofon je vyrobený z kovu, ale kov je pouze jinou podobou zemĕ. V Bhagavad-gítĕ (7.4) Šrí Kršna říká:

bhūmir āpo ’nalo vāyuḥ
khaṁ mano buddhir eva ca
ahaṅkāra itīyaṁ me
bhinnā prakṛtir aṣṭadhā

„Zemĕ, voda, oheň, vzduch, éter, mysl, inteligence a falešné ego    —    tĕchto osm prvků tvoří Mé oddĕlené hmotné energie.“ Jestliže je Kršna jejich zdrojem, jak by mohly být neskutečné? Vaišnava nikdy neříká, že prvky, jako například tento kov, nemají s Kršnou nic společného. Jedná se o produkt jedné z Jeho energií, právĕ tak jako je tento hmotný svĕt produktem Slunce. Nemůžeme říci, že sluneční svit je falešný, a zároveň prohlašovat, že Slunce je skutečné. Je-li Slunce skutečné, pak je i sluneční svit skutečný. Podobnĕ nemůžeme říci, že hmotný vesmír je falešný. Může být pomíjivý, ale není falešný. Gósvámí a také Kršna Samotný nám říkají, že všechno patří Kršnovi a všechno má být použito v Jeho zájmu.

Stvoření emanuje z Bhagavána, Nejvyššího Pána, který nezná úzkost. Kršna se tĕší ve společnosti Své milované družky Šrímatí Rádhárání a hraje na flétnu. Jaký by to byl Bůh, kdyby mĕl strach? Dokonce i Brahmá a ostatní polobozi mají strach. Pán Brahmá neustále medituje, Pán Šiva svým tancem ničí vesmír, bohynĕ Kálí zabíjí svým mečem a tak dále. Polobozi mají spoustu práce, ale Kršna má vždy klid. Kršna, který zabíjí démony, je Vásudéva Kršna, není to původní Kršna. Původní Kršna nikam nechodí, nikdy neopouští Vrndávan. Vše ostatní, co Kršna vykonal, vykonal jako Vásudéva, Sankaršan, Aniruddha nebo Pradjumna. Kršna se expanduje do různých podob, jako je například Sankaršan, Nárájan, Višnu, Mahá-Višnu, Garbhódakašájí Višnu a Kšíródakašájí Višnu. Bůh se může expandovat do mnoha podob.

advaitam acyutam anādim ananta-rūpam
ādyaṁ purāṇa-puruṣaṁ nava-yauvanaṁ ca

(Brahma-saṁhitā 5.33)

On je ādi-puruṣa, původní duše všech. Govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi. Pán Brahmá říká, že on sám není ādi-puruṣa, že skutečný ādi-puruṣa je Góvinda, Kršna. Kršna má mnoho expanzí (advaitam acyutam anādim). Nemá počátek, a je počátkem všeho. Expandoval se do mnoha podob. Viṣṇu-tattva se skládá z osobních expanzí (bhagavat-tattva-svāṁśa). My jsme také Kršnovy podoby, ale my jsme vibhinnāṁśa, oddĕlené expanze. Jsme expanzemi energií. Kršna uvádí v Bhagavad-gítĕ (7.5):

apareyam itas tv anyāṁ
prakṛtiṁ viddhi me parām
jīva-bhūtāṁ mahā-bāho
yayedaṁ dhāryate jagat

„Vĕz však, ó válečníku mocných paží, že kromĕ této nižší energie mám ještĕ jinou, vyšší energii, jež zahrnuje živé bytosti, které bojují s hmotnou přírodou a udržují vesmír.“

Jīva-prakṛti neboli expanze parā-prakṛti patří do Kršnovy vyšší energie. Kršna je vždy a za každých okolností svacchandātmā    —     beze strachu. Nemá strach, ani když zabíjí démony. Je to potvrzeno i ve Védách:

na tasya kāryaṁ karaṇaṁ ca vidyate
na tat-samaś cābhyadhikaś ca dṛśyate
parāsya śaktir vividhaiva śrūyate
svābhāvikī jñāna-bala-kriyā ca

„Nejvyšší Pán není nucen dĕlat nic, protože vše je udržováno v chodu Jeho různými energiemi. Nikdo se Mu nevyrovná a nikdo Ho nepřevýší.“ (Švétášvatara Upanišad 6.8)

Kršna nemusí dĕlat nic Osobnĕ. O všechno se starají Jeho energie. Když chce nĕjaký významný človĕk nĕco udĕlat, jednoduše to řekne svému tajemníkovi, který všechno zařídí. Je si jist, že se na svého tajemníka může spolehnout a že bude vše učinĕno podle jeho přání. Jeho tajemník je osoba, energie (śakti). Jestliže obyčejný človĕk v tomto svĕtĕ může mít mnoho energií v podobĕ svých zástupců, sotva si můžeme představit, jaké energie má Šrí Kršna. Šrí Kršna je jagad-īśvara, vládce celého vesmíru, a spravuje tedy celý vesmír. Hlupáci říkají, že nad tímto vesmírem nestojí žádný mozek. Je to ale pouze jejich nevĕdomost. Z písem (šáster) se můžeme dozvĕdĕt, kdo je tímto mozkem. Šrí Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (9.10):

mayādhyakṣeṇa prakṛtiḥ
sūyate sa-carācaram
hetunānena kaunteya
jagad viparivartate

„Pod Mým dohledem se otáčí hmotná příroda, jedna z Mých energií, a vydává vše pohyblivé i nehybné. Z této příčiny, ó synu Kuntí, je tento svĕt opĕtovnĕ tvořen a ničen.“ V hmotném svĕtĕ vidíme činnosti Kršnových energií na každém kroku. Přicházejí bouřky a déšť a díky dešti se urodí potrava, na které si pochutnáváme. To je popsáno v Bhagavad-gítĕ (3.14):

annād bhavanti bhūtāni
parjanyād anna-sambhavaḥ
yajñād bhavati parjanyo
yajñaḥ karma-samudbhavaḥ

„Všechna hmotná tĕla jsou živena obilím, jehož úroda závisí na dešti. Déšť přichází díky vykonávání jadžni (obĕti) a jadžňa se rodí z vykonávání předepsaných povinností.“ Původcem všeho je Nejvyšší Osobnost Božství. Prostřednictvím obĕti (yajña) musíme uspokojit Nejvyšší Osobu a obĕti se mohou provádĕt tehdy, když je lidská společnost uspořádána podle společenského systému varṇāśrama-dharma, který se skládá ze čtyř společenských řádů (varen) a čtyř duchovních stavů (ášramů). Čtyři varny jsou bráhman, kšatrija, vaišja a šúdra a čtyři ášramy jsou brahmačarja, grhastha, vánaprastha a sannjás. Každá varna a každý ášram má svá pravidla, a dokud nebude lidská společnost rozdĕlena do tĕchto osmi skupin a dokud nebude jednat odpovídajícím způsobem, nemůže nastat na svĕtĕ klid a mír.

varṇāśramācāravatā
puruṣeṇa paraḥ pumān
viṣṇur ārādhyate panthā
nānyat tat-toṣa-kāraṇam

„Nejvyšší Osobnost Božství, Pán Višnu, je uctíván náležitým vykonáváním předepsaných povinností podle varen a ášramů. Jinak není možné uspokojit Nejvyšší Osobnost Božství.“ (Višnu Purána 3.8.9)

Konečným cílem všech činností je uspokojení Nejvyššího Pána, Višnua. Na te viduḥ svārtha-gatiṁ hi viṣṇum (Šrímad-Bhágavatam 7.5.31). Hloupí lidé nevĕdí, že jejich konečným zájmem je uspokojit Višnua. Když nastane dharmasya glāniḥ, úpadek dharmy, přichází Kršna nebo Jeho inkarnace. Yad yad vidhatte bhagavān: i když přichází, neovlivní Ho strach. Sestupuje působením Své vnitřní energie a nepotřebuje ničí pomoc. Má nejrozmanitĕjší energie a všechny působí zcela bezchybnĕ a dokonale (parāsya śaktir vividhaiva śrūyate svābhāvikī jñāna-bala-kriyā ca).

Impersonalisté nemohou pochopit, jak v hmotném svĕtĕ jde všechno tak dokonale, protože neporozumĕli Nejvyšší Osobnosti Božství: mohitaṁ nābhijānāti mām ebhyaḥ param avyayam. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (7.14):

daivī hy eṣā guṇa-mayī
mama māyā duratyayā
mām eva ye prapadyante
māyām etāṁ taranti te

„Tato Má Božská energie, sestávající ze tří kvalit hmotné přírody, se dá stĕží překonat. Ale ti, kdo se Mi odevzdají, ji snadno překročí.“ Človĕk, který je pod vlivem tří kvalit hmotné přírody, nemůže porozumĕt Nejvyšší Osobnosti Božství. Nejvyšší Pán se však zjeví Svým oddaným.

Kršnovi musíme porozumĕt vpravdĕ, potom bude náš život úspĕšný. Povrchní poznání nás k dokonalosti nedovede. Proto se zde říká: tāni me śraddadhānasya kīrtanyāny anukīrtaya. Slovo anukīrtaya, o kterém jsme již mluvili, znamená, že bychom nemĕli vytvářet nic nového. Anu znamená „následovat“. Bhagavat-tattvĕ nebo Bhagavánovi můžeme porozumĕt pouze prostřednictvím parampary, systému učednické posloupnosti.

evaṁ paramparā-prāptam
imaṁ rājarṣayo viduḥ
sa kāleneha mahatā
yogo naṣṭaḥ paran-tapa

„Tak byla tato nejvyšší vĕda předávána posloupností duchovních učitelů a takto ji přijali svatí králové. Bĕhem času však byla posloupnost přerušena, a proto se zdá, že původní vĕda je ztracena.“ (Bhagavad-gítá 4.2)

V dřívĕjších dobách byli králové (rājā) zároveň i velkými svĕtci. Nebyli to žádní obyčejní lidé, kteří by pili a tancovali. Všichni byli zároveň mudrci (ṛṣi) a tak tomu bylo až do doby Mahárádže Paríkšita. Byli vychováváni takovým způsobem, aby se z nich nestali obyčejní lidé, ale byli zváni naradeva. Naradeva je Bhagaván v lidské podobĕ. Král byl uctíván, protože byl rājarṣi, král a svĕtec v jedné osobĕ. Šrí Kršna říká, že pouze král, který zná smysl života, může být dobrým vládcem. Jestliže ho nezná, bude si myslet, že jídlo, spánek, sex a obrana jsou všechno na svĕtĕ a občané jeho zemĕ budou žít jako zvířata. Dnes nikdo neví, jaký je cíl lidského života, a proto všechny nadĕje hloupých lidí tohoto vĕku, kteří chtĕjí dosáhnout štĕstí, končí zklamáním. Na te viduḥ svārtha-gatiṁ hi viṣṇuṁ durāśayāḥ. Lidé usilují o štĕstí v hmotném svĕtĕ a shánĕjí se po všemožných hmotných vĕcech, ale jejich plány zůstanou vždy nesplnĕny. Ve svĕtové historii již bylo mnoho vůdců, kteří tvrdĕ pracovali, ale zemřeli, aniž se dočkali výsledku. Ani přes veškeré snahy se jim nepodařilo dosáhnout toho, co zamýšleli. Napoleon, Hitler, Gándhí, Nehru a mnoho dalších    —    nikdo nebyl nakonec úspĕšný. To je durāśaya. Konečným cílem života je porozumĕt Višnuovi, ale lidé se přesto neustále slepĕ snaží uspokojit své smysly. Když jeden slepec povede druhého, kam dojdou? Když je vůdce i následovník slepý, pak oba spadnou do škarpy, protože jsou omezeni svou slepotou.

Śravaṇaṁ kīrtanam, naslouchání a opĕvování, je počátkem bhakti, oddané služby. Proto se říká: tāni me śraddadhānasya kīrtanyāny anukīrtaya. Slovo anukīrtaya znamená následovat systém parampary. Nejprve musíme získat informace od autorit, potom můžeme říkat pravdu. Musíme se naučit jak popsat Absolutní Pravdu, Bhagavána a Jeho činnosti, Jeho milost a Jeho soucit k živým bytostem. Nejvyšší Pán si přeje dát nám více poznání a osvícení, nežli chceme my sami. Dává nám Svá písma, Své oddané a systém parampary, ale je jen na nás, abychom toho náležitĕ využili. Hnutí pro vĕdomí Kršny se snaží poskytnout společnosti správný náhled na Absolutní Pravdu. Nešíříme žádnou smyšlenou filozofii. Proč bychom mĕli zbytečnĕ ztrácet čas vymýšlením nepravé filozofie? Nejvyšší autorita nám již poskytla tolik informací. Jediné, co máme udĕlat, je vzít védská písma, učit se a pak poznání rozdávat. To je mise Šrí Čaitanji Maháprabhua.

bhārata-bhūmite haila manuṣya-janma yāra
janma sārthaka kari’ kara para-upakāra

(Caitanya-caritāmṛta, Ādi 9.41)

Každý, a zvláštĕ ten, kdo se narodil v Bháratavarši, v Indii, je povinen s pomocí védské literatury dovést svůj život k dokonalosti. V současné dobĕ se snažíme rozvíjet pouze technické poznání, ale skutečné vzdĕlání znamená vyřešit všechny životní problémy.

Transcendentální vzdĕlání znamená naučit se, jak je možné zbavit se pout k hmotnému životu, a to je možné tehdy, budeme-li naslouchat o Pánových transcendentálních činnostech.

Kapitola čtvrtá

Obrať se na pravého gurua

TEXT 4

sūta uvāca
dvaipāyana-sakhas tv evaṁ
maitreyo bhagavāṁs tathā
prāhedaṁ viduraṁ prīta
ānvīkṣikyāṁ pracoditaḥ

Šrí Súta Gósvámí řekl: Nejmocnĕjší mudrc Maitréja byl Vjásadévovým přítelem. Potĕšen a povzbuzen Vidurovými otázkami, promluvil následovnĕ.

Otázky a odpovĕdi mohou být uspokojivé jen v případĕ, když má tazatel upřímný zájem a když je tázaný autorizovaný. Maitréja je považován za mocného mudrce, a proto je označen slovem bhagavān. Tímto slovem může být označen nejen Samotný Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, ale také ten, kdo je témĕř stejnĕ mocný jako Nejvyšší Pán. Maitréja je zde pro svoji duchovní vyspĕlost označen jako bhagavān. Byl důvĕrným přítelem Dvaipájany Vjásy, inkarnace Nejvyššího Pána. Maitréju Vidurovy otázky potĕšily, protože to byly dotazy hodné pokročilého oddaného Pána. Maitréja pak s radostí odpovídal. Otázky a odpovĕdi mohou být velice povzbudivé a duchovnĕ hodnotné jen tehdy, hovoří-li spolu o transcendentálních námĕtech oddaní stejné mentality.

To je védský způsob získávání poznání. Človĕk se musí obrátit na správnou osobu, gurua, a pokornĕ naslouchat jeho výkladu transcendentálního poznání. Šrí Kršna radí v Bhagavad-gítĕ (4.34):

tad viddhi praṇipātena
paripraśnena sevayā

„Obrať se na duchovního učitele a uč se od nĕho pravdĕ. Dotazuj se ho se vší pokorou a vĕrnĕ mu služ.“

Transcendentální poznání není příliš složité, ale je třeba znát správný způsob, jak ho získat. Nĕkdy se nám pokazí diktafon nebo psací stroj, ale když půjdeme za technikem, který se v přístroji vyzná, může nám ho ihned opravit. Je nutné znát správný způsob. Půjdeme-li s pokaženým diktafonem za kopáčem výkopů, nepomůže nám. Kopáč umí kopat jámy, ale v diktafonech se nevyzná. Šástry nám proto nařizují, abychom se při hledání transcendentálního poznání obrátili na správnou osobu. Tad-vijñāna označuje transcendentální poznání, nikoliv hmotné. Lékař může mít o tĕle hmotné poznání, ale nemá vĕdomosti o duši uvnitř. Studuje jen mechanické uspořádání tĕla, které je pouhým strojem (yantra) vytvořeným hmotnou přírodou. Také v Bhagavad-gítĕ (18.61) je tĕlo označeno jako stroj:

īśvaraḥ sarva-bhūtānāṁ
hṛd-deśe ’rjuna tiṣṭhati
bhrāmayan sarva-bhūtāni
yantrārūḍhāni māyayā

„Svrchovaný Pán dlí v srdci každého, ó Ardžuno, a řídí putování všech živých bytostí, jež jsou jakoby zasazeny do stroje vytvořeného z hmotné energie.“

Lidem příliš připoutaným k tomuto hmotnému stroji se doporučuje provádĕt jógu. Človĕk zapletený v tĕlesném pojetí se má naučit soustředit mysl pomocí tĕlesné gymnastiky. Při hatha-józe se podrobuje různým pravidlům a provádí tĕlesná cvičení, ale skutečným cílem je porozumĕt Višnuovi, Nejvyššímu. Jógové systémy jsou určeny pro tĕlo, ale bhakti je transcendentální fyzickým metodám. Bhakti je tad-vijñāna    —    transcendentální hmotnému chápání. Chceme-li skutečnĕ porozumĕt duchovnímu životu a duchovnímu poznání, musíme se obrátit na gurua. Slovo guru znamená „tĕžký“    —    tĕžký poznáním. A jakým poznáním? Tad-vijñāna. Tíhou je brahma-niṣṭhā    —    připoutanost k Brahmanu a k Parabrahmanu, Bhagavánovi. To je kvalifikace gurua. Brahmaṇy upaśamāśrayam. V Mundaka Upanišadĕ (1.2.12) se říká    —     tad-vijñānārthaṁ sa gurum evābhigacchet: „Chceme-li porozumĕt transcendentální vĕdĕ, musíme se obrátit na pravého duchovního mistra.“ Ve Šrímad-Bhágavatamu (11.3.21) je podobnĕ uvedeno:

tasmād guruṁ prapadyeta
jijñāsuḥ śreya uttamam

„Každý, kdo upřímnĕ touží po skutečném štĕstí, musí vyhledat pravého duchovního mistra a odevzdat se mu přijetím zasvĕcení.“

Upanišady nám říkají, že guru je ten, kdo obdržel poznání nasloucháním Véd. Śrotriyaṁ brahma-niṣṭham. Védy se nazývají śruti a pravý guru musí být v posloupnosti učedníků, kteří vyslechli védské poznání. Jak stojí v Bhagavad-gítĕ (4.2): evaṁ paramparā-prāptam. Pravý guru neučí žádné vlastní vymyšlené poznání, jeho poznání je autorizované a získané prostřednictvím parampary. Je také neustále ponořený do služby Nejvyšší Osobnosti Božství (brahma-niṣṭham). To jsou jeho dvĕ kvalifikace: musel vyslechnout védské poznání od učednické posloupnosti a musí být stálý ve službĕ Nejvyššímu Pánu. Nemusí být velkým učencem, stačí, když vše vyslechl od správné autority. Bůh nám dal uši k naslouchání a pouhým nasloucháním se z nás mohou stát velcí kazatelé. Nepotřebujeme doktoráty ani akademické tituly. Človĕk může zůstat tím, čím je. Žádných zmĕn není zapotřebí.

K tomu účelu slouží varnášrama-dharma, zakládající se na rozdĕlení společnosti na čtyři varny a čtyři ášramy. Dokud není civilizace rozdĕlena do tĕchto osmi skupin, je to pouze zvířecí společnost. Je zapotřebí systematické rozčlenĕní a organizace. Například tĕlo má různé části: hlavu, ruce, žaludek a nohy. Bez podobného uspořádání nebude fungovat žádná společnost, neboť jinak nastane zmatek. Slova sthāne sthitāḥ znamená „následovat varnášrama-dharmu“. Dokonce i šúdra může pochopit, co je Brahman, a v tom případĕ se z nĕho stane automaticky bráhman. Je pouze nutné pozornĕ naslouchat. To je všechno.

Vidura tedy naslouchal Maitréjovi Ršimu a Maitréja Rši byl velice potĕšen. Pokud neuspokojíme gurua, nemůžeme získat náležité poznání. To je docela přirozené. Gurua musíme přijmout s náležitou úctou a nabídnout mu pohodlné místo k sezení, a je-li guru spokojen s naším chováním, může mluvit velice otevřenĕ a volnĕ, což studentovi velmi prospĕje. Chodit za guruem pro radu a pak jeho pokyny nedodržovat je pouhá ztráta času. Také bychom se nemĕli obracet na duchovního mistra vyzývavĕ, ale s úmyslem sloužit mu. Slovo nipat znamená „poklesnout“ a pra znamená „bez výhrad“. Základem transcendentálního poznání je praṇipāta. Kršna proto říká: sarva-dharmān parityajya mām ekaṁ śaraṇaṁ vraja    —    „Odevzdej se pouze Mnĕ.“ Přesnĕ tak, jak se odevzdáváme Kršnovi, se musíme odevzdat Jeho představiteli, duchovnímu mistru. Guru je Kršnův vnĕjší zástupce a vnitřní guru je Samotný Pán sídlící v srdcích všech. Kršna není pouze na Vaikuntĕ nebo v Gólóce Vrndávanĕ. Je všude    —    dokonce i v atomu. Goloka eva nivasaty akhilātma-bhūtaḥ (Brahma-sanhitá 5.37). To je definice Paramátmy, Nadduše. Já jsem ātmā, duše, a vy jste také ātmā. Všichni jsme ve svých tĕlech, já ve svém a vy zase ve svém, ale Paramátmá je všude. V tom spočívá rozdíl mezi átmou a Paramátmou. Nĕkteří se chybnĕ domnívají, že mezi nimi není žádný rozdíl, ale rozdíl mezi nimi je. Jsou totožné v tom, že obĕ jsou živými bytostmi (nityo nityānāṁ cetanaś cetanānām), ale kvantitativnĕ se liší. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (13.3):

kṣetra-jñaṁ cāpi māṁ viddhi
sarva-kṣetreṣu bhārata

„Ó Bháratovče, mĕl bys vĕdĕt, že Já jsem také znalcem sídlícím ve všech tĕlech.“ Kṣetrajña je vlastníkem kšétry, tĕla. Individuální duše není ve skutečnosti vlastníkem, ale hostem. V každém domĕ je nájemník a majitel. Nájemník je hostem a majitel je pánem a skutečným vlastníkem. Podobnĕ je ātmā pouhým nájemníkem či hostem v tĕle; skutečným majitelem je Paramátmá. Když majitel řekne nájemníkovi, aby odešel, nájemník musí z domu odejít. Podobnĕ i my musíme opustit své tĕlo, když nám to Paramátmá nařídí.

Chceme-li obdržet védské poznání, musíme se obrátit na pravého gurua. Jeho kvalifikace jsou popsané v šástrách. Ve Šrímad-Bhágavatamu (11.3.21) je řečeno:

tasmād guruṁ prapadyeta
jijñāsuḥ śreya uttamam

Nemĕli bychom přijímat gurua, pokud nemáme vážný zájem poznat konečný cíl života. Obyčejný človĕk, kterého zajímá jen pohodlný život, žádného gurua nepotřebuje. V dnešní dobĕ si však pod slovem guru naneštĕstí představíme nĕkoho, kdo nám může dát lék pro tĕlo. Lidé chodí za Mahátmadžím a žádají: „Trpím touto nemocí. Prosím, pomozte mi.“ A Mahátmadží řekne: „Ano, znám mantru, která tĕ uzdraví a přinese ti úspĕch. Dej mi nĕjaké peníze a já ti ji řeknu.“ To není pravý guru. Človĕk by se mĕl obrátit na gurua, aby se naučil, co je tattva, Absolutní Pravda. Gurua bychom nemĕli hledat jen proto, abychom si vyléčili nĕjaké hmotné nemoci, na to stačí obyčejný lékař. Nĕkdy si také lidé myslí, že guru je nĕkdo, kdo jim pomůže vydĕlat spoustu penĕz, ale šástry nic takového nepotvrzují. Guru je ten, kdo zná Védy a védské závĕry. Závĕrem Véd je porozumĕt Kršnovi. Vedaiś ca sarvair aham eva vedyaḥ: „Pomocí všech Véd mohu být poznán.“ (Bhagavad-gítá 15.15)

Kršnovi nemusíme porozumĕt úplnĕ. Není to ani možné. Naše schopnosti nám nedovolují porozumĕt nekonečnému. Advaitam acyutam anādim ananta-rūpam (Brahma-sanhitá 5.33). S naším omezeným poznáním nemůžeme porozumĕt neomezenému    —     vždyť ani Kršna Samotný nemůže v plnosti poznat Sám Sebe. Jeho krása a přitažlivost jsou nekonečné, a proto na Sebe bere podobu Šrí Čaitanji Maháprabhua a prožívá extatické pocity Šrímatí Rádhárání (rādhā-bhāva-dyuti), aby pochopil, proč je tak přitažlivý. Jestliže ani Kršna nedokáže pochopit hranice Své vlastní přitažlivosti a blaženosti, pak to jistĕ nebude možné ani pro nás. I když Kršnovi porozumíme jen do určité míry, bude to naše dokonalost. Proto Kršna říká: janma karma ca me divyam evaṁ yo vetti tattvataḥ. Jestliže však nepochopíme Kršnu správnĕ a budeme si myslet, že je to obyčejný človĕk jako my, stanou se z nás múdhové, hlupáci. Kršnovo tĕlo se neskládá z hmotných prvků jako naše, a jestliže si to myslíme, pak se dopouštíme velkého omylu. Hmotná příroda patří Kršnovi a On je její vládce. My jsme však hmotnou přírodou ovládáni a v tom je ten rozdíl.

Skutečnĕ moudrý človĕk ví, že prakṛti, hmotná příroda, pracuje pod Kršnovým vedením. Není možné pochopit, jak k tomu dochází a poznat všechny detaily, ale můžeme tomu porozumĕt principiálnĕ. Janmādy asya yato 'nvayād itarataś ca: vše emanuje ze Svrchované Absolutní Pravdy, Kršny. Takové poznání úplnĕ stačí. Potom můžeme své poznání prohlubovat a zjišťovat, jakým způsobem hmotná příroda pracuje pod Kršnovým vedením. Moderní vĕdci se mylnĕ domnívají, že hmotná příroda existuje nezávisle a že vše se vyvinulo nĕjakým chemickým procesem. Život nepochází pouze ze života nebo z chemické evoluce. Jak Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (10.8):

ahaṁ sarvasya prabhavo
mattaḥ sarvaṁ pravartate

„Jsem zdrojem všech duchovních a hmotných svĕtů. Všechno pochází ze Mne.“ Ke stejnému závĕru také dochází Védánta-sútra: janmādy asya yataḥ. „Brahman je Ten, ze kterého vše emanuje.“ Slovo „vše“ označuje živé bytosti i neživou hmotu. Hmota i živé bytosti pocházejí z Kršny a celý svĕt není ničím jiným než kombinací hmoty a ducha, prakṛti a živé bytosti.

Hmotná energie je nižší a duchovní energie je vyšší. Proč? Vyšší energie (jīva-bhūta), živá bytost, ovládá hmotnou přírodu. Vlastnĕ ji neovládá, jen se ji snaží využívat. Například lidé jsou pokročilé živé bytosti a využitím neživé hmoty vytvořili moderní civilizaci. To je naše výsada. My jsme však také prakṛti, parā prakṛti. Takto můžeme pochopit, co je to tattva-jñāna.

Šrímad-Bhágavatam je komentářem Védánta-sútry. Védánta-sútra vysvĕtluje, že Nejvyšší je zdrojem všeho a povaha tohoto zdroje je vysvĕtlena ve Šrímad-Bhágavatamu (1.1.1): janmādy asya yato 'nvayād itarataś cārtheṣv abhijñaḥ svarāt    —    je abhijña, vĕdomý. Hmota nemá vĕdomí a teorie moderní vĕdy, že život pochází z hmoty, je chybná. Podstata, ze které vše emanuje, je abhijña, vĕdomá, což znamená, že má schopnost chápání. Bhágavatam (1.1.1) také říká: tene brahma hṛdā ya ādi-kavaye. Kršna poučil Brahmu o védském poznání. Pokud by původním zdrojem nebyla živá bytost, jak by potom tento zdroj mohl předávat poznání? Vjásadéva sepsal Šrímad-Bhágavatam a také Védánta-sútru. Májávádští filozofové zdůrazňují Šankaráčárjův komentář Védánta-sútry, Šáríraka-bhášju, který však není původním komentářem Védánta-sútry. Původní komentář napsal autor samotný, Šríla Vjásadéva, pod názvem Šrímad-Bhágavatam. Chceme-li porozumĕt skutečnému významu Védánta-sútry, musíme studovat komentář, který napsal její autor. Šrí Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (13.5):

ṛṣibhir bahudhā gītaṁ
chandobhir vividhaiḥ pṛthak
brahma-sūtra-padaiś caiva
hetumadbhir viniścitaiḥ

„Toto poznání o poli působnosti a znalci pole popsali již mnozí svatí mužové v různých védských písmech. Zvláštĕ je podáno ve Védánta-sútře se všemi argumenty o příčinĕ a důsledku.“

Transcendentální poznání je naprosto logické. Podle védského systému musí áčárja nejprve porozumĕt Védánta-sútře (Brahma-sútře) a teprve potom může být přijat za áčárju. Védánta-sútru vysvĕtlila jak májávádská sampradája, tak i vaišnavská sampradája. Nemůžeme porozumĕt Brahmanu, aniž jsme pochopili Védánta-sútru. Vidura dostal transcendentální poznání od Maitréji a zde je uvedeno, že Maitréja je Vjásadévovým přítelem. To znamená, že Vidura i Maitréja znají totéž, co zná Vjásadéva. Musíme se obrátit na duchovního mistra, který přichází v duchovní posloupnosti od Vjásadévy. Kdokoliv může prohlašovat, že následuje Vjásadévu, ale musí ho skutečnĕ následovat. Vjásadéva přijal Kršnu jako Nejvyšší Osobnost Božství a Ardžuna také přijal Kršnu jako Parabrahman, Nejvyšší Osobu. Můžeme namítnout, že Ardžuna takto přijímal Kršnu, protože byl Jeho přítel, ale samotný Ardžuna vzápĕtí říká, že Kršnu přijal i Vjásadéva.

paraṁ brahma paraṁ dhāma
pavitraṁ paramaṁ bhavān
puruṣaṁ śāśvataṁ divyam
ādi-devam ajaṁ vibhum

āhus tvām ṛṣayaḥ sarve
devarṣir nāradas tathā
asito devalo vyāsaḥ
svayaṁ caiva bravīṣi me

„Ardžuna pravil: Jsi Nejvyšší Brahman, jsi konečné a nejvyšší útočištĕ, jsi nejčistší, jsi Absolutní Pravda a prvotní Bůh. Jsi vĕčná, transcendentální, původní a nezrozená Osoba a všepronikající krása. Všichni velcí svĕtci, Nárada, Asita, Dévala a Vjása, to o Tobĕ prohlašují a nyní mi to říkáš Ty Sám.“ (Bhagavad-gítá 10.12  –  13)

Vjásadéva přijal Kršnu jako paraṁ brahma a svůj komentář na Védánta-sútru začal slovy oṁ namo bhagavate vāsudevāya. Chceme-li Védánta-sútře skutečnĕ porozumĕt, musíme se obrátit na představitele Vjásadévy jako je Maitréja. Maitréja je zde také osloven jako bhagavān, přičemž Nejvyšší Bhagaván je samozřejmĕ Samotný Kršna (kṛṣṇas tu bhagavān svayam). Slovo bhagavān se však také vztahuje na ostatní mocné osobnosti jako Pán Brahmá, Pán Šiva, Vjásadéva nebo Maitréja. Skutečný Bhagaván je Samotný Kršna, ale tyto velké osobnosti získaly o Kršnovi nejvyšší možné poznání. Kršnu není možné poznat úplnĕ. Ani Samotný Nárájan to nedokáže. Ti však, kteří zcela následují Kršnovy pokyny, jsou také nĕkdy osloveni jako Bhagaván. Existuje možná mnoho nepravých Bhagavánů, ale opravdový Bhagaván je ten, který zná Kršnovo učení. Vidura velice toužil po transcendentálním poznání a Maitréja z toho mĕl velkou radost. Duchovního mistra můžeme potĕšit jednoduše tím, že se mu odevzdáme se slovy: „Pane, nyní jsem váš vĕrný služebník. Prosím, přijmĕte mĕ a řeknĕte mi, co mám učinit.“ Ardžuna byl Kršnův důvĕrný přítel, ale před tím, než od Nĕj obdržel Šrímad Bhagavad-gítu, se Mu odevzdal: śiṣyas te 'haṁ śādhi māṁ tvāṁ prapannam. „Nyní jsem Tvým učedníkem a Tobĕ odevzdanou duší. Prosím, pouč mĕ.“ (Bhagavad-gítá 2.7)

Takto se má správnĕ požádat o poznání. S pyšným a vyzývavým přístupem se k duchovnímu učiteli nechodí. Človĕk musí mít upřímnou touhu porozumĕt duchovní vĕdĕ a nesmí se považovat za nadřazeného guruovi. Je nutné najít gurua, kterému se může človĕk odevzdat a není-li to možné, nemá ztrácet čas. Odevzdá-li se náležité osobĕ, může transcendentálnímu poznání velice rychle porozumĕt.

Kapitola pátá

Pán Kapila se ujímá Své matky Dévahúti

TEXT 5

maitreya uvāca
pitari prasthite ’raṇyaṁ
mātuḥ priya-cikīrṣayā
tasmin bindu-sare ’vātsīd
bhagavān kapilaḥ kila

Maitréja řekl: Když Kardama odešel do lesa, Pán Kapila zůstal na břehu Bindu-saróvary, aby potĕšil Svou matku Dévahúti.

V otcovĕ nepřítomnosti je povinností dospĕlého syna postarat se o svou matku a sloužit jí co nejlépe, aby nepociťovala odloučení od manžela. Jakmile syn dospĕje a může převzít rodinné záležitosti, je povinností muže odejít z domova. To je védský systém života hospodářů. Nikdo by nemĕl zůstávat zapletený do rodinného života až do okamžiku smrti. Musí odejít. O rodinné záležitosti a manželku se může postarat dospĕlý syn.

Kardama Muni byl velký jogí a o rodinný život nemĕl příliš velký zájem. Přesto se však rozhodl oženit a Svájambhuva Manu mu dal za manželku svoji dceru Dévahúti, aby mu sloužila jako jeho žena. Kardama Muni byl jogí, který žil v malé chatrči, a Dévahúti byla princezna, dcera krále. Jelikož nebyla zvyklá pracovat, velice zeslábla a Kardama Muni se nad ní slitoval: „Tato dívka ke mnĕ přišla, a nyní je to pro ni velice obtížné.“ Svou mystickou silou stvořil ohromný palác s mnoha služebníky, zahradami a bohatstvím. A nejen to, vytvořil také ohromnou vesmírnou loď velkou jako malé mĕsto. Letecké společnosti dokázaly vyrobit Boeingy 747, které jsou opravdu velké, ale Kardama Muni dokázal svou mystickou silou stvořit vesmírnou loď, ve které byly jezera, paláce a zahrady. Tento koráb mohl cestovat po celém vesmíru. Moderní vĕdci s velkým úsilím stavĕjí vesmírné lodi, aby se dostali na Mĕsíc, ale Kardama Muni dokázal vytvořit velký vesmírný koráb, který mohl doletĕt na všechny planety. To všechno je možné jógovými silami.

Existují různé siddhi, jógové dokonalosti    —    aṇimā, laghimā, prāpti atd.    —    a jogíni dokážou udĕlat vše, co si přejí. To je skutečná jóga. Jogínem se človĕk nestane tím, že si bude ucpávat nosní dírky a cvičit nĕjakou gymnastiku. Musí vyvinout tyto siddhi. Pomocí takových sil se jogí může stát velice malým nebo velkým, tĕžkým nebo lehkým. Může si v okamžiku vytvořit cokoliv a může cestovat, kam se mu zachce. Kardama Muni byl dokonalý siddhi-jogí. Se svou ženou Dévahúti mĕl devĕt dcer, které dal za manželky Pradžápatiům, jako byl Dakša Mahárádž a ostatní. Jeho jediným synem byl právĕ Kapiladéva, inkarnace Kršny. Kapiladéva je jeden z mahádžanů. Slovo mahājana znamená „autorita“ a podle védských šáster je dvanáct autorit: Svajambhú, Nárada, Šambhu, Kumár, Kapila, Manu, Prahlád, Džanaka, Bhíšma, Bali, Šukadéva Gósvámí a Jamarádž. Svajambhú je Brahmá a Šambhu je Šiva. Chceme-li se přiblížit Nejvyšší Osobnosti Božství a porozumĕt cíli duchovního života, musíme následovat tyto autority. Mahājano yena gataḥ sa panthāḥ. Mahádžanové následují pravidla a zásady, které vyslovil Kršna, Nejvyšší Osobnost Božství v Bhagavad-gítĕ.

Sami jen velice tĕžko pochopíme skutečnou pravdu o náboženských systémech, ale můžeme jí porozumĕt tehdy, budeme-li následovat mahádžany. Kapila Muni popsal slávu oddané služby Své matce Dévahúti, a budeme-li Ho následovat, můžeme se naučit pravdu o oddané službĕ. Podle varnášrama-dharmy musí muž v padesáti letech opustit domov, jít do lesa a zcela zasvĕtit svůj život duchovní realizaci. To je pravá varnášrama-dharma. Není to hinduistický systém, neboť slovo „hindu“ je muslimské a ve védských písmech ho nenajdeme. Najdeme tam však označení „varnášrama-dharma“. Civilizované lidské bytosti by mĕly přísnĕ následovat varnášramský společenský systém. Když se muž narodí jako bráhman, je vychováván jako brahmačárí a pak se stane grhasthou, hospodářem. Když odejde z domova, říká se mu vánaprastha, a potom přijme sannjás. Kardama Muni byl jogí a přísnĕ následoval tyto zásady. Jakmile Kapiladéva dospĕl, začal se starat o Svou matku Dévahúti a Kardama Muni mohl odejít z domova. Jak stojí v tomto verši: pitari prasthite 'raṇyaṁ mātuḥ priya-cikīrṣayā.

Podle Manu-sanhity by ženĕ nikdy nemĕla být dána svoboda. Musí být buď pod ochranou svého manžela, nebo svého syna. Ženy neumĕjí svobody náležitĕ využít, a proto je pro nĕ lepší, když zůstanou závislé. Nezávislá žena není nikdy šťastná. Taková je skutečnost. V západních zemích jsem vidĕl mnoho žen, které byly nešťastné pouze proto, že byly nezávislé. Védská civilizace ani varnášrama-dharma tuto nezávislost nedoporučují. Dévahúti byla svĕřena svému dospĕlému synovi Kapiladévovi a On si byl dobře vĕdom, že se musí o Svou matku starat. Otec musí ochraňovat svoji dceru, dokud nedospĕje do puberty a neprovdá se za vhodného mladého muže. Pak se o ni stará její manžel. Muž by se mĕl oženit asi ve dvaceti pĕti letech a dívka by se mĕla provdat nejpozdĕji v šestnácti. Když je pak muži padesát, jeho nejstaršímu synovi by mĕlo být kolem dvaceti pĕti let a mĕl by být natolik schopný, aby se mohl postarat o svoji matku. Kapiladévovi bylo tedy asi dvacet pĕt let a byl schopen matku ochránit. Vĕdĕl, že se musí snažit, aby byla vždy spokojená, protože mu ji svĕřil Jeho otec. Mātuḥ priya-cikīrṣayā. Kapiladéva byl zodpovĕdný a byl připraven Své matce vždy vyhovĕt. Byl brahmačárí a učil Svoji matku. To je přednost muže. Jak stojí v Bhagavad-gítĕ (9.32):

māṁ hi pārtha vyapāśritya
ye ’pi syuḥ pāpa-yonayaḥ
striyo vaiśyās tathā śūdrās
te ’pi yānti parāṁ gatim

„Ó synu Prthy, všichni, kdo se ke Mnĕ uchýlí, byť i nižšího rodu    —    ženy, vaišjové (obchodníci) a šúdrové (dĕlníci)    —    mohou dosáhnout nejvyššího cíle.“ Ženy jsou na stejné úrovni jako šúdrové, a i když se provdají za bráhmana, nedostávají posvátnou šňůru. Říká se, že Vjásadéva sepsal Mahábháratu pro ženy, šúdry a dvidža-bandhuy (což jsou ti, kteří se narodili v bráhmanských rodinách, ale nemají bráhmanské kvalifikace), neboť nemohou porozumĕt přímému védskému poznání. Strī-śūdra-dvijabandhūnāṁ trayī na śruti-gocarā (Šrímad-Bhágavatam 1.4.25). Mahábháratĕ se říká pátá Véda. Čtyři původní Védy jsou Sáma, Jadžur, Rg a Atharva. Jádro védského poznání, Bhagavad-gítá, je předloženo v Mahábháratĕ. Muži jsou nadřazeni ženám a védská společnost je tak dokonale uspořádaná, že muži musí ženy ochraňovat. Proto se říká: mātuḥ priya-cikīrṣayā. Syn musí vždy dohlížet, aby matka byla šťastná. Kapiladéva chtĕl, aby Jeho matka nepociťovala nepřítomnost Jeho otce a byl připraven se o ni co nejlépe postarat a dát jí poznání. Jelikož ženy jsou obvykle ménĕ inteligentní, mĕly by dostat poznání a také se podle nĕj řídit. Mĕly by se řídit pokyny, které jim dali jejich otcové, manželé a dospĕlí a učení synové, jako je Kapiladéva. Tak mohou být jejich životy dokonalé. Ve všech případech by ženy mĕly zůstat v závislém postavení.

Tasmin bindusare 'vātsīd bhagavān kapilaḥ kila. Za povšimnutí stojí, že Kapiladéva je zde označen jako Bhagaván, což znamená, že vlastní veškeré bohatství, slávu, poznání, krásu, sílu a odříkání. Kršna má v plné míře všech tĕchto šest vznešených vlastností, a proto je uznáván jako Nejvyšší Osobnost Božství (kṛṣṇas tu bhagavān svayam). Ostatní jsou buď Jeho expanze, nebo Jeho inkarnace (viṣṇu-tattva). V Bhakti-rasámrta-sindhu Rúpa Gósvámí analyzoval charakteristiky Bhagavána. První Bhagaván je Šrí Kršna Samotný, ale nĕkteré Jeho vlastnosti má i Pán Brahmá. Brahmá je jīva-tattva, živá bytost jako jsme my. Získáme-li duchovní sílu, můžeme i my získat postavení Brahmy. Nad Brahmou je Šiva a nad Šivou je Višnu neboli Nárájan. Nejvyšší ze všech je pak Šrí Kršna. To jsou závĕry védských písem a Brahma-sanhity. Dokonce i Šankaráčárja, májávádský impersonalistický filozof, přijímá Kršnu jako Nejvyšší Osobnost Božství (sa bhagavān svayaṁ kṛṣṇaḥ). Všichni áčárjové    —    Rámánudžáčárja, Madhváčárja, Višnusvámí, Nimbárka a Šrí Čaitanja Maháprabhu    —     také přijali Kršnu za Nejvyššího Pána.

Kapiladéva je inkarnací Kršny a předával poznání Své matce Dévahúti. Existují dva Kapilové. První Kapila je Bhagaván Kapila a druhý Kapila je ateistický Kapila. Bhagaván Kapila je také známý jako Dévahúti-putra Kapila. Oba Kapilové hlásali sánkhjovou filozofii, ale ateistický Kapila do ní nezahrnul poznání a realizaci Boha. Na břehu Bindu-saróvary Kapiladéva Osobnĕ vysvĕtlil sánkhjovou filozofii Své matce Dévahúti, stejnĕ jako Kršna Osobnĕ předal poznání Bhagavad-gíty Svému příteli Ardžunovi. A stejnĕ jako Ardžuna si i Dévahúti byla vĕdoma, že sedí před svým duchovním mistrem, což je naznačeno v následujícím verši. Samotný Brahmá ji poučil, že její syn bude mocná inkarnace Boha.

TEXT 6

tam āsīnam akarmāṇaṁ
tattva-mārgāgra-darśanam
sva-sutaṁ devahūty āha
dhātuḥ saṁsmaratī vacaḥ

Když Kapila, který jí byl schopen vyjevit konečný cíl Absolutní Pravdy, sedĕl klidnĕ před ní, Dévahúti si vzpomnĕla na Brahmova slova a začala klást Kapilovi následující otázky.

Konečným cílem Absolutní Pravdy je vĕdomí Kršny, oddaná služba. Osvobození není konečným stádiem. Jestliže pouze pochopíme, že nejsme toto tĕlo, že jsme duše, naše poznání ještĕ stále není dostatečné. Naše postavení bude pevné teprve tehdy, když budeme také jako Brahman jednat.

brahmā-bhūtaḥ prasannātmā
na śocati na kāṅkṣati
samaḥ sarveṣu bhūteṣu
mad-bhaktiṁ labhate parām

„Kdo zaujal toto transcendentální postavení, realizuje Nejvyšší Brahman a je naplnĕn radostí. Nikdy se nermoutí a po ničem netouží a ke všem bytostem je stejný. Za tohoto stavu dosáhne Mé ryzí oddané služby.“ (Bhagavad-gítá 18.54) Pouze osvobozená osoba může získat bhakti, neboť bhakti není určena pro podmínĕnou duši. Jak je to možné? V Bhagavad-gítĕ (14.26) Kršna říká:

māṁ ca yo ’vyabhicāreṇa
bhakti-yogena sevate
sa guṇān samatītyaitān
brahma-bhūyāya kalpate

„Kdo Mi slouží s úplnou oddaností a za žádných okolností se neodchýlí, ten zároveň překoná kvality hmotné přírody a dostane se tak na úroveň Brahmanu.“

Musíme se zamĕstnat devíti způsoby oddané služby, z nichž první je naslouchání (śravaṇa) a pak pod vedením duchovního mistra a šáster se z nás mohou stát osvobozené bytosti. Není nutné usilovat o osvobození nĕjak oddĕlenĕ. Človĕk se musí pouze zamĕstnat oddanou službou a osvobození přijde automaticky. Je naprosto nutné, abychom byli pevnĕ přesvĕdčeni, že oddaná služba nás zbaví všech hmotných nečistot. To je naprosto nutné. Slova tattva-mārga-darśanam jsou vysvĕtlena na jiném místĕ ve Šrímad-Bhágavatamu: brahmeti paramātmeti bhagavān iti śabdyate. Absolutní Pravdu chápe každý student podle míry svého pokroku. Nĕkteří chápou Absolutní Pravdu jako neosobní Brahman, nĕkteří jako lokalizovanou Paramátmu a jiní jako Nejvyšší Osobnost Božství, Kršnu nebo Višnua. Brahman, Paramátmá a Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, se navzájem neliší. Jsou to pouze různé aspekty úplného celku, Boha. Díváme-li se na horu z velké dálky, vidíme pouze mlhavý oblak, ale budeme-li se přibližovat, začneme rozeznávat zeleň na jejím povrchu. Když pak staneme na úpatí a budeme stoupat nahoru, uvidíme mnoho domů, stromů a zvířat. Ve všech případech se jedná o tutéž horu, ale podle různého postavení vidíme mlhu, zeleň nebo bližší detaily. V konečném aspektu uvidíme mnoho rozmanitých detailů    —    stromů, zvířat, lidí, domů a tak dále. Také Absolutní Pravda je plná rozmanitostí. Duchovní svĕt je ještĕ rozmanitĕjší než hmotný. Májávádští filozofové se dívají na Absolutní Pravdu z velké dálky, a proto si myslí, že postrádá různorodost. Myslí si, že rozmanitost je hmotná, ale to je omyl. Absolutní Pravda je v Brahma-sanhitĕ (5.29) popsána jako plná rozmanitosti:

cintāmaṇi-prakara-sadmasu kalpa-vṛkṣa-
lakṣāvṛteṣu surabhīr abhipālayantam
lakṣmī-sahasra-śata-sambhrama-sevyamānaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Uctívám Góvindu, prvotního Pána a stvořitele, který pase krávy plnící všechny touhy v zemi postavené z duchovních kamenů čintámani, je obklopen miliony stromů přání a s velkou úctou a vřelostí neustále obsluhován stovkami tisíc lakšmí či gópí.“

V duchovním svĕtĕ jsou vaikunthské planety a žijí tam oddaní, kteří jsou všichni osvobozeni. Tito oddaní jsou akṣara, což znamená, že nikdy nepoklesnou do hmotného svĕta. Zůstávají v duchovním svĕtĕ na Vaikunthalókách. Jsou to osoby jako jsme my, ale jsou vĕčnĕ blažené a plné poznání. V tom je mezi námi rozdíl. To je tattva-jñāna. Pokud neporozumíme rozmanitosti Absolutní Pravdy, pak je velké nebezpečí, že poklesneme. Nestačí pouze setrvávat u neurčitého neosobního rysu Absolutní Pravdy:

āruhya kṛcchreṇa paraṁ padaṁ tataḥ
patanty adho ’nādṛta-yuṣmad-aṅghrayaḥ

(Śrīmad-Bhāgavatam 10.2.32)

Impersonalistům není dovoleno vstoupit na vaikunthské planety, a proto zůstávají v brahmadžjóti. Nakonec opĕt poklesnou do svĕta hmotných rozmanitostí. Vidĕl jsem mnoho sannjásínů-impersonalistů, kteří se nejprve vzdali svĕta jako falešného (brahma satyaṁ jagan mithyā). Myslí si, že jsou Brahman (ahaṁ brahmāsmi), tento svĕt považují za falešný (jagat je mithyā), a když již nemají s hmotným svĕtem nic společného, nakonec řeknou: „Stal jsem se Nárájanem.“ Pak přicházejí do stádia daridra-nārāyaṇa (chudého Nárájana). Stanou se Nárájanem, ale jelikož zatouží po nĕjakém lepším zamĕstnání a po rozmanitosti, začnou se vĕnovat humanitárním činnostem na hmotné úrovni. Třebaže své manželky považují za mithyā (falešné), vrátí se k nim. „Vždyť jsi již odešel. Proč se vracíš zpátky?“ ptají se jich ženy. To znamená, že tito takzvaní sannjásíni nemají co dĕlat. Podrobí se přísnému odříkání a dospĕjí na úroveň neosobního Brahmanu, ale znovu sestupují zpátky, aby si mohli užívat hmotné rozmanitosti, protože na úrovni neosobního Brahmanu nenacházejí radost.

Můžeme sestrojit kosmickou loď a vystřelit ji do vesmíru a kosmonauti se mohou vznášet v neosobním prostoru, ale za nĕjakou dobu je to unaví a začnou se modlit k Bohu: „Prosím, ať se šťastnĕ vrátíme zpátky na Zem.“ Dočetl jsem se, že ruským kosmonautům se ve vesmíru stýskalo po Moskvĕ. Tato neosobní pouť je ve skutečnosti velice únavná. Také neosobní realizace Absolutní Pravdy nemůže být trvalá, protože človĕk touží po rozmanitosti. Poklesnutí je zcela nevyhnutelné. Když si jeden pán přečetl moji knihu „Snadná cesta na jiné planety“, začal se velice zajímat o vesmírné cesty. Řekl jsem mu: „S pomocí této knihy se tam můžeme dostat.“ „Ano,“ řekl, „a pak se vrátím zpátky.“ „Proč byste se vracel? Mĕl byste tam zůstat.“ „Ne, ne. Nechci tam zůstat. Chci tam letĕt a vrátit se zpátky.“ Tomu se říká „poživačná“ mentalita. Bez rozmanitosti si není možné užívat. Rozmanitost je matka požitku, a realizace Brahmanu nebo Paramátmy nám nepřinese stálou ánandu, blaženost. Chceme ánandu. Ānandamayo 'bhyāsāt. Živé bytosti jsou Brahman a Kršna je Parabrahman. Kršna se tĕší z neustálé ánandy, a jelikož jsme nedílné částečky Kršny, také toužíme po ánandĕ. Ánanda nemůže být neosobní nebo prázdná; ánanda je možná pouze v rozmanitosti. Nikomu nijak zvlášť nechutná pít pouze mléko a jíst cukr, ale z mléka a cukru můžeme připravit tolik rozmanitých pochoutek    —    perā, barfī, kṣīra, rabarī, dahī a tak dále. Bylo by jich na stovky. Rozmanitost umožňuje požitek.

Tattva-jñāna vrcholí v poznání Kršny, který je plný rozmanitostí. Kapiladéva je tattva-mārgāgra-darśanam. Je inkarnací Nejvyšší Osobnosti Božství a vysvĕtlí Své matce, co je to tattva, jak získat tattva-džňánu a jak se jí skutečnĕ tĕšit. Není to pouze suchá spekulace. Filozofie vĕdomí Kršny zahrnuje duchovní rozmanitost. Lidé si nĕkdy myslí, že tato rozmanitost je hmotná, a jejich cílem se stává nirviśeṣa, nirākāra, prázdnota. Naše filozofie není prázdná, je plná rozmanitosti a transcendentální blaženosti. Pán Kapiladéva pozdĕji toto vše podrobnĕ vysvĕtlí.

Kapitola šestá

Dévahúti touží po transcendentálním poznání

TEXT 7

devahūtir uvāca
nirviṇṇā nitarāṁ bhūmann
asad-indriya-tarṣaṇāt
yena sambhāvyamānena
prapannāndhaṁ tamaḥ prabho

Dévahúti řekla: Můj Pane, nechci již podléhat nátlakům svých hmotných smyslů, protože kvůli jejich vlivu jsem poklesla do hlubin nevĕdomosti.

Na začátku otázek královny Dévahúti bychom si mĕli povšimnout slova indriya-tarṣaṇāt. Asat znamená „nestálý“, „pomíjivý“, indriya znamená „smysly“ a tarṣaṇāt znamená „rozrušení“. Asad-indriya-tarṣaṇāt tedy znamená „z rozrušení dočasnĕ projevenými smysly hmotného tĕla“. Vyvíjíme se skrze různé druhy hmotné tĕlesné existence    —    nĕkdy máme lidské tĕlo a nĕkdy zvířecí tĕlo     —    a činnosti našich hmotných smyslů se také mĕní. Vše, co se mĕní, se nazývá asat (pomíjivé). Mĕli bychom vĕdĕt, že za tĕmito pomíjivými hmotnými smysly jsou naše vĕčné smysly, které jsou nyní zakryty hmotným tĕlem. Naše vĕčné smysly nyní nejednají správnĕ, protože jsou znečištĕny hmotou. Oddaná služba postupnĕ zbavuje smysly tohoto znečištĕní. Když je znečištĕní odstranĕno a smysly jednají jen v duchu vĕdomí Kršny, dostáváme se na úroveň čistých smyslových činností (sat-indriya). Vĕčným smyslovým činnostem se říká oddaná služba a pomíjivým smyslovým činnostem se říká smyslový požitek. Dokud človĕk není unaven hmotným smyslovým požitkem, nemá možnost vyslyšet transcendentální poselství od osobností jako je Kapila. Dévahúti říká, že je již takto unavena a že nyní, když její manžel odešel z domova, chce naslouchat Kapilovým pokynům a dosáhnout vysvobození.

Védská literatura popisuje hmotný svĕt jako temný. Svĕt skutečnĕ temný je, a proto potřebujeme sluneční svĕtlo, mĕsíční svit a elektřinu. Kdyby nebyl od přírody temný, proč bychom potřebovali tolik umĕlých svĕtelných zdrojů? Védy nám nařizují, abychom nezůstávali v temnotĕ: tamasi mā jyotir gama. Máme jít ke svĕtlu a tím svĕtlem je duchovní svĕt, který je ozářen přímo Kršnovými tĕlesnými paprsky. V Brahma-sanhitĕ (5.40) stojí:

yasya prabhā prabhavato jagad-aṇḍa-koṭi-
koṭiṣv aśeṣa-vasudhādi-vibhūti-bhinnam
tad brahma niṣkalam anantam aśeṣa-bhūtaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Uctívám Góvindu, prvotního Pána, který má ohromnou sílu. Oslňující záře Jeho transcendentálního tĕla je Brahman, který je absolutní, úplný a neomezený a vytváří nekonečné množství rozmanitých planet s jejich úžasným bohatstvím v milionech a milionech vesmírů.“

Zvířata si na rozdíl od lidí nemohou uvĕdomit, že žijí v temnotĕ. Inteligentní človĕk by mĕl být stejnĕ jako Dévahúti znechucen nevĕdomostí. Na hanyate hanyamāne śarīre. Bhagavad-gítá říká, že pro duši neexistuje ani narození, ani smrt. Duše nezaniká, když je zničeno tĕlo. Duše si obléká a svléká tĕla jako šaty. Toto jednoduché poznání najdeme na samém začátku Bhagavad-gíty, ale přesto vidíme mnoho velkých učenců a vůdců, kteří nedokážou pochopit, že se liší od svého tĕla. Je to tím, že nestudují Bhagavad-gítu správným způsobem. Následkem toho si nikdo není plnĕ vĕdom, že naší skutečnou totožností není tĕlo. Tomu se říká temnota, a když je nĕkdo touto temnotou znechucen, začíná jeho lidský život.

Človĕk, který je již znechucen hmotným životem, potřebuje pokyny gurua. Tasmād guruṁ prapadyeta jijñāsuḥ śreya uttamam. Dévahúti byla manželkou velkého jogína a byla si vĕdoma svého přirozeného postavení, a proto se obrátila se svým problémem na Kapiladévu, inkarnaci Boha. Dévahúti se nezdráhala učit od Kapiladévy, i když byl jejím synem. Neříkala: „Vždyť je to můj syn. Co mi může říci? Jsem Jeho matka, a proto budu poučovat já Jeho.“ Pokyny musíme obdržet od toho, kdo má poznání. Nezáleží na tom, jaké je jeho postavení, je-li to syn, chlapec, šúdra, bráhman, sannjásí nebo grhastha. Mĕli bychom se učit od toho, kdo má poznání. To nám radí Čaitanja Maháprabhu. Samotný Čaitanja Maháprabhu byl bráhman a sannjásí, a přesto se nechal poučit od Rámánandy Ráje, který byl sice grhasthou (hospodářem) a šúdrou, ale byl velice duchovnĕ vyspĕlý. Když Čaitanja Maháprabhu vidĕl, že se Ho Rámánanda Ráj zdráhá poučit, řekl: „Proč váháš? Jsi možná grhastha a narodil ses v rodinĕ šúdrů, ale Já jsem i přesto připraven se od tebe učit.“

kibā viprā, kibā nyāsī, śūdra kene naya
yei kṛṣṇa-tattva-vettā, sei ‘guru’ haya

(Caitanya-caritāmṛta, Madhya 8.128)

To je učení Čaitanji Maháprabhua. Guruem se může stát každý, kdo je kvalifikovaný ve vĕdomí Kršny. Nezáleží na tom, z jaké rodiny pochází nebo jaká je jeho totožnost. Musí znát duchovní vĕdu. Když potřebujeme radu od lékaře nebo právníka, neptáme se, jestli je bráhman nebo šúdra. Je-li kvalifikovaným odborníkem ve svém oboru, může nám pomoci. Zná-li nĕkdo vĕdu o Kršnovi, může se stát guruem. Dévahúti se učila od svého syna, protože znal vĕdu o Kršnovi. Zlato bychom mĕli vzít, i když ho najdeme na nečistém místĕ. Ve Védách se také říká, že je-li dívka kvalifikovaná nebo krásná, může být přijata za manželku, třebaže se narodila v nízké rodinĕ. Není důležité zrození, ale kvalifikace. Čaitanja Maháprabhu chtĕl, aby se každý v Indii naučil vĕdu o Kršnovi a kázal vĕdomí Kršny. Je to velice jednoduché. Musíme pouze opakovat, co Kršna řekl nebo co o Kršnovi říkají védská písma.

Lidská společnost nemůže být šťastná bez vĕdomí Kršny. Kršna je svrchovaný poživatel a my jsme Jeho služebníci. Pán si užívá a my, živé bytosti, jsme Jeho vĕčnými služebníky a naší povinností je pomáhat Pánovi v požitku. Šrímatí Rádhárání je nejvyšším služebníkem Kršny. Kršna má Šrímatí Rádhárání velice rád, protože Mu slouží ze všech nejlépe. Ve védských písmech najdeme zmínku o Jejích šedesáti čtyřech kvalifikacích. V hmotném svĕtĕ se však naneštĕstí zajímáme pouze o svůj smyslový požitek. V Bhagavad-gítĕ (3.42) je řečeno.

indriyāṇi parāṇy āhur
indriyebhyaḥ paraṁ manaḥ
manasas tu parā buddhir
yo buddheḥ paratas tu saḥ

„Činné smysly jsou nadřazeny mrtvé hmotĕ, nad smysly stojí mysl, ještĕ výše než mysl je inteligence a ze všeho nejvyšší je duše.“ Duše je na duchovní úrovni. Na hmotné úrovni se zajímáme pouze o uspokojování smyslů, a tak se zaplétáme do zákonů hmotné přírody. Jak je řečeno v šástrách:

nūnaṁ pramattaḥ kurute vikarma
yad indriya-prītaya āpṛṇoti
na sādhu manye yata ātmano ’yam
asann api kleśada āsa dehaḥ

„Když človĕk považuje smyslový požitek za cíl života, začne šílet po materialistickém pohodlí a začne dĕlat všechny možné hříšné činy. Neví, že kvůli svým minulým přečinům dostal tĕlo, které, ač pomíjivé, je příčinou jeho utrpení. Živá bytost by vlastnĕ ani nemĕla přijímat hmotné tĕlo, neboť ho dostala jen proto, aby si mohla užívat. Proto si myslím, že není hodné inteligentního človĕka, aby se znovu zabýval smyslovým požitkem, kvůli kterému musí dostávat další a další hmotné tĕlo.“ (Šrímad-Bhágavatam 5.5.4)

Živé bytosti v hmotném tĕle se snaží uspokojit své smysly. Na ulici můžeme vidĕt mnoho psů, kteří si přišli užívat sexu. Může to znít dost hrubĕ, ale lidské bytosti dĕlají v podstatĕ totéž, jen možná trochu složitĕjším způsobem. Mĕli bychom vĕdĕt, že smyslový požitek je pro zvířata a že lidským bytostem přísluší sebeovládání. Tapasjou, odříkáním, se můžeme očistit a znovu získat svůj vĕčný život.

Naše hmotné smysly nejsou našimi skutečnými smysly. Jsou zakryty, stejnĕ jako je tĕlo zahaleno šaty. Naše skutečné tĕlo je duchovní a nachází se uvnitř v hmotném tĕle. Dehino 'smin yathā dehe. Hmotné tĕlo se mĕní, prochází dĕtstvím, mládím, stářím a pak mizí. Ačkoliv to není naše skutečné tĕlo, umožňuje nám vĕnovat se smyslovému požitku, ale v zájmu konečného štĕstí bychom se mĕli snažit smysly očistit. Není možné smysly zničit nebo zcela přestat toužit. Toužení je hmotná činnost a přestat toužit není možné. Smysly musí být očištĕny, abychom s nimi mohli jednat transcendentálnĕ. Bhakti-jóga nám nenařizuje, abychom zničili své smysly, ale vyžaduje, abychom je očistili. Když jsou smysly očištĕny, můžeme sloužit Kršnovi:

sarvopādhi-vinirmuktaṁ
tat-paratvena nirmalam
hṛṣīkeṇa hṛṣīkeśa-
sevanaṁ bhaktir ucyate

„Bhakti neboli oddaná služba znamená zamĕstnat všechny své smysly ve službĕ Pánu všech smyslů, Nejvyšší Osobnosti Božství. Když duše slouží Nejvyššímu, dostaví se dva výsledky. Pouhou službou Pánu se človĕk oprostí od hmotných označení a jeho smysly se očistí.“ (Nárada-paňčarátra)

Prostřednictvím smyslů můžeme sloužit Hršíkéšovi, Pánovi smyslů. Jsme nedílnou součástí Kršny, stejnĕ jako je ruka nedílnou částí tĕla. Podobnĕ jsou i naše smysly nedílnými částmi duchovního tĕla Kršny. Když očistíme své smysly, můžeme jednat ve svém původním přirozeném postavení    —    můžeme sloužit Kršnovi. Když však zapomeneme na své postavení a snažíme se uspokojit sebe, začínáme být hmotnĕ podmínĕni. Když zapomeneme, že naší povinností je sloužit Kršnovi, poklesneme do hmotného svĕta a zapleteme se do sobeckého smyslového požitku. Dokud budeme pokračovat ve snahách uspokojovat své smysly, budeme muset přijímat další hmotná tĕla. Kršna je tak laskavý, že když se budeme chtít stát tygrem, poskytne nám tygří tĕlo. Budeme-li se chtít stát oddaným, dá nám tĕlo oddaného. Tento život je přípravou pro náš příští život, a chceme-li se vrátit domů, zpátky k Bohu a užívat si svými transcendentálními smysly, musíme se očistit. Proto se Dévahúti odevzdává svému synovi stejnĕ jako žák, který se odevzdá svému mistrovi.

TEXT 8

tasya tvaṁ tamaso ’ndhasya
duṣpārasyādya pāra-gam
sac-cakṣur janmanām ante
labdhaṁ me tvad-anugrahāt

Ty jediný mĕ můžeš vysvobodit z temnoty nevĕdomosti, neboť jsi mým transcendentálním zrakem, který jsem Tvou milostí získala po mnoha a mnoha zrozeních.

Tento verš je velice poučný, neboť vysvĕtluje, jaký je vztah mezi duchovním učitelem a žákem. Žák neboli podmínĕná duše se dostal do nejtemnĕjších oblastí nevĕdomosti a zapletl se do hmotné existence a smyslového požitku. Dosáhnout osvobození je velice tĕžké, ale ten, komu se dostalo společnosti duchovního mistra jako je Kapila Muni nebo Jeho představitele, může být Jeho milostí vysvobozen z hluboké nevĕdomosti. Duchovní mistr je proto uctíván jako ten, kdo vysvobodí žáka z temnoty nevĕdomosti pochodní poznání. Slovo pāragam je velice důležité. Pāragam označuje toho, kdo může převést svého žáka na druhou stranu. Na této stranĕ je podmínĕný život, zatímco na druhé stranĕ je život svobodný. Duchovní mistr převede svého žáka na druhou stranu tím, že mu otevře oči poznáním. Trpíme pouze kvůli nevĕdomosti. Pokyny duchovního mistra odstraní nevĕdomost a žák může jít na stranu svobody. V Bhagavad-gítĕ stojí, že po mnoha a mnoha zrozeních se človĕk odevzdá Nejvyšší Osobnosti Božství. Stejnĕ tak může být človĕk doveden na stranu svĕtla, když po mnoha a mnoha životech najde pravého duchovního učitele, pravého představitele Kršny, a odevzdá se mu.

Pravý duchovní mistr je opravdový védántista, protože skutečnĕ zná Védántu a Védy a zná Nejvyšší Osobnost Božství, Kršnu. Slovo veda znamená „poznání“ a anta znamená „poslední fáze“. Existují různé druhy poznání. Zajímá nás obyčejné poznání týkající se ekonomiky, ale to není skutečné poznání. Je to pouze živnost. Nĕkdo studuje elektrotechniku a vydĕlává si na živobytí opravováním elektrického vedení. Tento druh poznání se nazývá śilpa-jñāna. Skutečné poznání je védské poznání, poznání sebe samého, poznání Boha, poznání našeho vztahu k Bohu a poznání naší povinnosti.

Ten, kdo hledá poznání, se nazývá jñānavān. Poznání začíná dotazováním se    —    athāto brahma-jijñāsā. „Co je Brahman?“ Poznání také začíná porozumĕním trojímu utrpení hmotného svĕta (ādhyātmika, ādhibhautika a ādhidaivika). Doléhá na nás utrpení způsobené ostatními živými bytostmi, přírodními živly, naším tĕlem a myslí. Duše se liší od mysli a tĕla, ale kvůli hmotnému znečištĕní prožívá utrpení. Tato trojí utrpení nedokážeme ovládat. Ovládá je Kršnova služebnice, bohynĕ Durgá, hmotná příroda. Durgá je tak mocná, že dokáže tvořit a ničit, ale nejedná nezávisle. Prakṛti, příroda, může být velice tvrdá. Matka Durgá je často zobrazována, jak trestá démony a propichuje je svým trojzubcem.

Inteligentní a učení lidé, kteří chtĕjí uniknout trojímu utrpení hmotné existence, se proto ucházejí o milost Nejvyšší Osobnosti Božství. Celý hmotný svĕt je vlastnĕ temný, ale lidé jsou přesto velice pyšní na své oči. Pokaždé říkají: „Můžete mi ukázat Boha?“ Odpovídáme: „Máte oči, kterými byste Ho mohli vidĕt?“ Proč tak lpĕjí na zraku? Boha je jistĕ možné vidĕt, jak je řečeno v Brahma-sanhitĕ (5.38): premāñjana-cchurita-bhakti-vilocanena. „Góvindu (Kršnu) mohou vidĕt oddaní, jejichž oči jsou pomazány mastí lásky.“

Staneme-li se oddanými milovníky Boha, naše láska očistí naše oči. Chceme-li vidĕt Boha, musíme očistit své oči a odstranit šedý zákal hmotného znečištĕní. I přes všechny naše snahy nemůžeme vidĕt Boha hmotnýma očima. A nejen že Ho nemůžeme vidĕt, nemůžeme Mu ani porozumĕt, třebaže známe Jeho jméno. Porozumĕt Bohu znamená ze všeho nejdříve porozumĕt Jeho jménu. Proto bychom mĕli od samého počátku zpívat Haré Kršna mahá-mantru. Bůh se neliší od Svého jména. Kršnovo jméno a Kršna Samotný jsou totožní. „Absolutní“ znamená, že Kršnovo jméno, podoba, sídlo, šaty, zábavy a všechno ostatní se od Nĕj neliší. Kršna je přítomen ve Svém jménu, ale protože postrádáme lásku k Nĕmu, nemůžeme Ho vidĕt.

Sanátana Gósvámí byl velký učenec a lidé mu říkali paṇḍita, což znamená, že byl velkým bráhmanem. Když se Sanátana Gósvámí setkal se Šrí Čaitanjou Maháprabhuem, řekl: „Lidé v okolí mi říkají paṇḍita a já jsem z toho velice nešťastný.“ Čaitanja Maháprabhu se zeptal: „Proč tĕ to rmoutí?“ Sanátana Gósvámí odpovĕdĕl: „Jsem tak ubohý paṇḍita, že dokonce ani nevím, jaký je cíl života. Nevím, co je pro mĕ dobré. Jsem pouze unášen smyslovým požitkem.“ Tímto způsobem se Sanátana Gósvámí obrátil na Šrí Čaitanju Maháprabhua. Nešel za Ním, aby dostal zlato nebo nĕjaký lék. Chtĕl vĕdĕt, co je v jeho skutečném zájmu. S takovým cílem bychom mĕli navštĕvovat duchovního učitele.

Stejnĕ se obrátila i Dévahúti na Pána Kapiladévu. Řekla: „Můj drahý Kapilo, přišel jsi jako můj syn, ale jsi mým guruem, protože mi můžeš říci, jak mohu překročit oceán nevĕdomosti, hmotný svĕt.“ Ten, kdo cítí potřebu překonat temný oceán nevĕdomosti (hmotnou existenci), potřebuje gurua. Úlohou gurua není dávat zlato nebo léky. Nyní je v módĕ vydržovat si nĕjakého gurua, jako by to byl nĕjaký pes nebo kočka. Ale to nemá žádný smysl. Musíme se ptát na část Pánova stvoření, která je za touto temnotou. Upanišady i Bhagavad-gítá mluví o jiném svĕtĕ, který je daleko za hranicemi hmotné přírody. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (15.6):

na tad bhāsayate sūryo
na śaśāṅko na pāvakaḥ
yad gatvā na nivartante
tad dhāma paramaṁ mama

„Mé svrchované sídlo není ozářeno ani sluncem, ani mĕsícem, ani ohnĕm či elektřinou. Ti, kteří k nĕmu dospĕli, se nikdy nevrátí do tohoto hmotného svĕta.“

Hmotným způsobem se do této paravjómy nemůžeme dostat. Dokud človĕk neporozumí Kršnovi, nemůže proniknout za hranice hmotného vesmíru. Milostí Boha se nám může dostat osvícení, protože Kršna Samotný přichází, aby nás poučil. Nepřijde-li Osobnĕ, pošle Svého oddaného nebo po Sobĕ zanechá Bhagavad-gítu. My jsme ale naneštĕstí tak hloupí, že toho nevyužijeme. Nevyužijeme přítomnosti Jeho oddaného, který obĕtuje vše, aby nám mohl předat toto poznání. Šrí Čaitanja Maháprabhu proto řekl:

brahmāṇḍa bhramite kona bhāgyavān jīva
guru-kṛṣṇa-prasāde pāya bhakti-latā-bīja

„Pokleslá podmínĕná duše, zajatá vnĕjší energií, putuje po hmotném svĕtĕ, ale když se jí dostane štĕstí a setká se s pravým představitelem Pána, s guruem, a náležitĕ toho využije, obdrží semínko oddané služby.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 19.151)

Semínko oddané služby může získat jen ten nejšťastnĕjší človĕk. Oddaní, kteří rozvíjejí bhakti v Mezinárodní společnosti pro vĕdomí Kršny, jsou lidé, kterým se dostalo nejvĕtšího štĕstí. Kršnovou milostí tedy človĕk získá bhakti-latā-bīja, semínko oddané služby. Pokud se človĕk nezbaví reakcí za své hříchy, nemůže porozumĕt bhakti nebo Bhagavánovi. Proto musíme jednat zbožnĕ a vyhýbat se nedovolenému pohlavnímu životu, jedení masa, omamným látkám a hazardu. Budeme-li žít zbožným životem, budeme moci porozumĕt Bohu. Hnutí pro vĕdomí Kršny se snaží dovést lidi k tomuto cíli, aby jejich život byl úspĕšný.

TEXT 9

ya ādyo bhagavān puṁsām
īśvaro vai bhavān kila
lokasya tamasāndhasya
cakṣuḥ sūrya ivoditaḥ

Jsi Nejvyšší Osobností Božství, jsi původcem a Nejvyšším Pánem všech živých bytostí. Vyšel jsi jako slunce, abys šířil Své paprsky a rozptýlil temnotu nevĕdomosti v tomto vesmíru.

Kapila Muni je přijímán jako inkarnace Nejvyšší Osobnosti Božství, Kršny. Slovo ādya znamená „původ všech živých bytostí“ a puṁsām īśvaraḥ znamená „Pán (īśvara) živých bytostí“ (īśvaraḥ paramaḥ kṛṣṇaḥ). Kapila Muni je přímou expanzí Kršny, který je sluncem duchovního poznání. Slunce rozptyluje temnotu vesmíru, a když sestoupí svĕtlo Nejvyšší Osobnosti Božství, temnota máji se okamžitĕ rozplyne. Máme oči, ale bez slunečního svĕtla jsou zbytečné. Bez svĕtla Nejvyššího Pána nebo božské milosti duchovního mistra nedokážeme vidĕt vĕci takové, jaké jsou.

V tomto verši Dévahúti oslovuje svého syna jako Bhagavána. Bhagaván je Nejvyšší Osoba. Kdybychom mĕli trochu zdravého rozumu, pochopili bychom, že organizace vyžaduje vůdce. Bez vůdce není možné nic zorganizovat. Pošetilí filozofové říkají, že vesmír vznikl sám od sebe působením přírody. Říkají, že na počátku byl nĕjaký shluk hmoty, ze kterého vznikl celý vesmír. Ale odkud pochází tento shluk hmoty? Za veškerou organizací musí stát nĕjaký mozek, nĕjaký vůdce. Védy nás o nĕm informují: nityo nityānāṁ cetanaś cetanānām. Nejvyšší Pán je vĕčný a my jsme také vĕční, ale Nejvyšší Pán je jeden a nás je mnoho. Nejvyšší Pán je velký, a my jsme malí. On je všepronikající a nekonečnĕ velký, ale my jsme omezení a nekonečnĕ malí. Budeme-li analyzovat stvoření, shledáme, že všichni nejsou na stejné úrovni. Jeden človĕk je inteligentnĕjší a bohatší než jiný. Takovou analýzou dojdeme k polobohům a mezi nimi najdeme nejdůležitĕjšího poloboha, Pána Brahmu. On je původní bytostí v tomto vesmíru, a přesto není tou nejinteligentnĕjší bytostí. Na počátku bylo řečeno, že Brahmá obdržel poznání od Nejvyšší Osobnosti Božství.

Nedávno uvedli v novinách, že v osobního Boha vĕří stále ménĕ lidí. To znamená, že lidé jsou stále hloupĕjší a hloupĕjší. V Kali-juze je to přirozené, protože s postupem vĕku Kali ubývá tĕlesné síly, pamĕti a milosrdnosti. Sami si můžeme všimnout, že nynĕjší generace již není tak silná jako předcházející. Lidem se také zkracuje pamĕť. A nĕkdy můžeme vidĕt, jak nĕkoho na ulici zabijí a ostatní lidé chodí nevšímavĕ kolem. Milosrdnost je také na ústupu. Protože všeho ubývá, ztrácí se i vĕdomí Boha, a tak je přirozené, že čteme zprávy o tom, jak ubývá víry v osobního Boha. V Bhagavad-gítĕ je človĕk, který nepřijímá osobního Boha, popsán jako múdha, hlupák.

na māṁ duṣkṛtino mūḍhāḥ
prapadyante narādhamāḥ
māyayāpahṛta-jñānā
āsuraṁ bhāvam āśritāḥ

„Nevĕřící lidé, ti, kteří jsou velice hloupí, nejnižší z lidí, ti, jejichž poznání unesla vidina, a ti, kdo mají ateistickou povahu démonů, se Mi nikdy neodevzdávají.“

Lidé dnes ani nevĕdí, co to znamená Bůh, a tak odevzdání se Bohu ani nepřipadá v úvahu. Pak existují také velice učení lidé, kteří mají dobré vzdĕlání, ale jejich poznání odnesla májá, iluze. Mohou mít akademické tituly, ale skutečné poznání nemají. I oni jsou asurové, démoni, kteří pouze popírají Boha slovy: „Já jsem Bůh, vy jste Bozi. Proč hledáte Boha? Na ulici se toulá mnoho Bohů. Postarejte se o nĕ.“ Proto není divu, že se v novinách dočítáme, že víry v osobního Boha ubývá. Avšak Bůh je skutečnou osobou. Ya ādyo bhagavān. Pán Brahmá také uctívá Kršnu slovy: govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi. „Uctívám tuto původní osobu, Góvindu.“ Ādi-puruṣam, Kršna, nemá žádného předchůdce. Proto je označen jako původní. Říká se, že Kršna se narodil Vásudévovi, ale to jen znamená, že Kršna přijal Vásudévu za Svého otce. Kršna jedná se Svými oddanými v různých náladách neboli rasách: śānta, dāsya, sakhya, vātsalya a mādhurya.

My všichni máme nĕjaký vztah ke Kršnovi, ale v současnosti je zakrytý. Musíme ho obnovit. Pouhé vĕdomí existence Nejvyššího se nazývá šánta-rasa. Uvĕdomí-li si človĕk Nejvyššího zcela, bude Mu chtít sloužit a tomu se říká dásja. S rozvojem důvĕrnosti se človĕk stává Kršnovým přítelem a tomuto vztahu se říká sakhja-rasa. Ještĕ pokročilejší oddaní chtĕjí Kršnovi sloužit jako matka či otec a tomu se říká vátsalja. Být otcem nebo matkou znamená sloužit dítĕti. Křesťanské pojetí Boha jako Svrchovaného Otce není příliš dokonalé, protože stavíme-li se k Bohu jako k otci, budeme od Nĕj chtít brát. Každý chce od otce nĕco dostat: „Táto, dej mi tohle. Táto, dej mi tamto.“ Přijmout Nejvyššího Pána za svého syna znamená sloužit Mu. Jašódámají dostala Kršnu za svého syna a neustále se strachovala, jestli Mu nehrozí nĕjaké nebezpečí. Neustále Ho chránila. Kršna ve skutečnosti ochraňuje celý vesmír, ale Jašódá ochraňovala Kršnu. To je vaišnavská filozofie. Jašódá témĕř zešílela, když vidĕla, jak Kršnu unáší démon Trnávarta. Kršna však začal být tak tĕžký, že démon nemohl dále letĕt, padl na zem a zemřel. Jašódá okamžitĕ říkala: „Bůh zachránil mého Kršnu!“ a začala dĕkovat nĕjakému jinému bohu, nĕjakému polobohu. Nevĕdĕla, že Kršna je Nejvyšší Osobnost Božství. Kdyby na Kršnu myslela jako na Nejvyšší Osobnost Božství, zničilo by to vztah mezi matkou a synem. Kršna si proto hrál jako obyčejné dítĕ a matka Jašódá se k nĕmu chovala jako ke svému synovi. Ani Kršnovi přátelé, pasáčci, Ho nepovažovali za Nejvyššího Pána. Gópí dokonce Kršnu i napomínaly. Může-li mít oddaný takový vztah ke Kršnovi, proč by chtĕl s Bohem splynout? Je lepší být Kršnovým otcem, Jeho nadřízeným. To je bhakti-mārga, cesta oddané služby. Oddaný nechce být Bohu roven nebo s Ním splynout, chce Mu pouze sloužit.

Chceme-li porozumĕt Absolutní Pravdĕ, musíme nejprve porozumĕt významu slova Bhagaván. Dévahúti nebyla obyčejná žena. Byla manželkou velkého jogína Kardamy Muniho. Je zřejmé, že se od svého muže nĕčemu naučila, protože Bhagaván Kapiladéva by se nemohl stát synem nĕjaké ménĕ vznešené ženy. Každý by mĕl vĕdĕt, kdo je to Bhagaván a získat od Nĕj poznání. Pán Kapila je Bhagaván a Osobnĕ poučil Svou matku o sánkhjové filozofii. Pomocí tohoto poznání můžeme probudit a rozvinout naši dřímající lásku k Bohu. Boha budeme moci spatřit, až budou naše oči potřené mastí lásky. Boha pak můžeme vidĕt vždy a všude. Budeme vidĕt Jeho a nic jiného. Neuvidíme Ho pouze ve svém srdci. Uvidíme Ho i tehdy, když přijdeme k oceánu. Přemýšlivý človĕk vidí, že oceán zůstává stále na svém místĕ. Oceán dostal nařízeno nepřekračovat určitou mez. Každý inteligentní človĕk může vidĕt Boha při procházce po pláži. Je k tomu však zapotřebí trocha inteligence. Hlupáci, múdhové a duškrtí nemohou vidĕt Boha, ale inteligentní lidé Ho mohou vidĕt všude, protože je všudypřítomný. Je uvnitř vesmíru i v našem srdci a je také v každém atomu. Proč říkáme, že Ho nemůžeme vidĕt? Bůh říká: „Snaž se Mĕ vidĕt tímto způsobem, ale jestli jsi příliš hloupý, pak se Mne snaž vidĕt jinak.“

Jaký je jednodušší způsob? Kršna říká v Bhagavad-gítĕ: „Já jsem chutí vody.“ Najde se snad nĕkdo, kdo neochutnal vodu? Také říká: „Jsem svĕtlem slunce.“ Existuje snad nĕkdo, kdo nevidĕl sluneční svĕtlo? Proč tedy lidé říkají: „Já jsem Boha nevidĕl“? Nejprve se musíme pokusit Boha vidĕt. Je to jednoduché jako abeceda. Až uvidíme Boha všude, uvidíme i osobního Boha. Pak porozumíme.

Bhagavān puṁsām īśvaraḥ. Bhagaván je īśvara, vládce. Nejsme nezávislí. Nikdo nemůže říci: „Já jsem nezávislý.“ Jsme pevnĕ svázáni kvalitami hmotné přírody, a přesto si myslíme, že jsme nezávislí. To je naše pošetilost. Proto se říká, že všichni lidé v hmotném svĕtĕ jsou zaslepeni temnotou nevĕdomosti. Když jsou lidé slepí, z nevĕdomosti říkají: „Bůh neexistuje. Nemohu vidĕt Boha.“ Pak Kršna přichází jako Kapiladéva a říká: „Tady jsem. Podívej se na Mne. Jsem osoba. Hraji na flétnu a tĕším se ze zábav ve Vrndávanu. Proč říkáš, že Mĕ nemůžeš vidĕt?“ Takto Bůh přichází, objasňuje Sám Sebe a zanechává nám Své pokyny, Bhagavad-gítu. Ale lidé jsou tak hloupí, že prohlašují, že Boha nemohou pochopit. Pokusíme-li se vidĕt Boha prostřednictvím pokynů, které předal Pán Kapila Dévahúti, naše životy budou úspĕšné.

TEXT 10

atha me deva sammoham
apākraṣṭuṁ tvam arhasi
yo ’vagraho ’haṁ mametīty
etasmin yojitas tvayā

Nyní prosím, můj Pane, odstraň mou velkou iluzi. Kvůli falešnému egu jsem se zapletla do Tvé máji a ztotožňovala jsem se se svým tĕlem a vším, co se k nĕmu pojilo.

Májá představuje falešné ego, na jehož základĕ se človĕk ztotožňuje s tĕlem a prohlašuje vĕci s ním spojené za své vlastní. V patnácté kapitole Bhagavad-gíty Pán říká: „Sídlím v srdcích všech a ode Mne pochází pamĕť a zapomnĕtlivost.“ Dévahúti řekla, že falešné ztotožňování se s tĕlem a připoutanost k tĕlesnému vlastnictví jsou také ovládány Pánem. Znamená to snad, že Pán je proti nĕkomu zaujatý, když jednoho človĕka zamĕstná oddanou službou a druhého smyslovým požitkem? Kdyby tomu tak skutečnĕ bylo, pak by to znamenalo, že si Pán protiřečí, ale skutečnost je jiná. Jakmile živá bytost zapomene na své přirozené postavení a místo Kršnovi chce sloužit sama sobĕ, zachvátí ji májá. Vliv máji pak živou bytost přivede ke ztotožňování se s tĕlem a k připoutanosti k tĕlesnému vlastnictví. Takto působí májá, a jelikož májá je Pánovým představitelem, jedná se nepřímo o působení Pána. Pán je milostivý, a když na Nĕj chce nĕkdo zapomenout a užívat si v hmotném svĕtĕ, poskytne mu k tomu veškeré možnosti. Nečiní tak přímo, nýbrž prostřednictvím Své hmotné energie. Vlivem Své hmotné energie tedy Pán nepřímo umožňuje živým bytostem na Nĕj zapomenout. Dévahúti proto řekla: „Smyslovému požitku jsem se vĕnovala také díky Tobĕ. Nyní mĕ prosím vyprosti z tohoto zapletení.“

Milostí Pána si človĕk může užívat hmotného svĕta, ale když se mu hmotný požitek znechutí a upřímnĕ se odevzdá lotosovým nohám Pána, Pán ho laskavĕ vysvobodí z jeho zapletení. Kršna proto říká v Bhagavad-gítĕ: „Nejprve se odevzdej a pak se o tebe postarám a oprostím tĕ od následků za hříšná jednání.“ Činnosti, kterých se dopouštíme v zapomnĕní na Kršnu a na náš vztah k Nĕmu, se nazývají hříšné. Také ty činnosti, jejichž cílem je smyslový požitek v hmotném svĕtĕ a které jsou obecnĕ považovány za zbožné, jsou ve skutečnosti hříšné. Nĕkdo například dává milodary chudákům s vĕdomím, že tyto peníze se mu v budoucnosti čtyřnásobnĕ vrátí. Dávání milodarů s očekáváním zisku náleží do kvality vášnĕ. Veškeré činnosti podléhají kvalitám hmotné přírody, a proto jsou všechny činnosti kromĕ služby Pánu hříšné. Následkem hříšných činností se nás zmocní iluze hmotné připoutanosti a začneme si myslet: „Já jsem toto tĕlo.“ Myslím si, že toto tĕlo jsem já a tĕlesné vlastnictví je „moje“. Dévahúti žádá Pána Kapilu, aby ji oprostil od této falešné identifikace.

Dévahúti však před svou prosbou přijala syna Kapilu jako svého gurua. Kapila ji začne poučovat, jak vyřešit všechny hmotné problémy. Celý hmotný život je založen na sexuální přitažlivosti. Puṁsaḥ striyā mithunī-bhāvam etam (Šrímad-Bhágavatam 5.5.8). Hmotný život znamená, že muži jsou přitahováni k ženám a ženy k mužům. To je patrné nejen v lidské společnosti, ale i v ptačí, prasečí, kočičí nebo i mezi polobohy. Jakmile se začnou lidé sdružovat, aby uspokojili své sexuální touhy, jejich pouta se začnou zvĕtšovat. Potřebují byt, aby mĕli soukromí, a pak si musí vydĕlávat na živobytí a koupit nĕjaký pozemek. Bez dĕtí je rodinný život prázdný a dĕti je samozřejmĕ třeba vychovávat. Tak se človĕk zaplétá do hmotného života a ocitá se v nejrůznĕjších situacích, ale v okamžiku smrti Kršna přijde a odebere všechno    —    dům, zemi, manželku, dĕti, přátele, slávu a všechno ostatní. Pak musíme začít další život. Je iluze si myslet, že umřeme a všechno tím skončí. Žijeme vĕčnĕ. S tímto tĕlem bude konec, ale pak budeme muset přijmout jedno z dalších 8    400    000 druhů hmotných tĕl. Tímto způsobem náš život pokračuje, ale my přesto myslíme jen na svou manželku, dĕti atd. To je iluze.

V každém případĕ zde nebudeme moci zůstat a v okamžiku smrti nám bude i přes naši připoutanost vše odebráno. Postavení, které zaujímáme    —    byť je to postavení prezidenta nebo Brahmy    —    je jen dočasné. Můžeme v nĕm setrvat pĕt, deset, sto nebo pĕt milionů let, ale všechno bude mít svůj konec. Proč bychom se mĕli nechat zmást pomíjivým? Svojí povahou jsme částmi Kršny a Kršna je sac-cid-ānanda-vigraha. Abychom byli schopni vykročit z temnoty hmotného svĕta a vydat se do zářícího duchovního svĕta, musíme vyhledat gurua. Proto se Dévahúti obrací na Pána Kapiladévu.

Když ráno vyjde slunce, temnota noci okamžitĕ zmizí, a když přijde Bůh nebo Jeho inkarnace, rozplyne se temnota hmotného života. Když přišel Kršna, Nejvyšší Osobnost Božství, Ardžunova iluze zmizela. Myslel si: „Proč mám bojovat se svými příbuznými?“ Celý svĕt se točí kolem pojetí „já“ a „moje“. Bojují spolu národy, společnosti i rodiny. Lidé si myslí: „Proč se vmĕšujete do mých záležitostí?“ A pak bojují. Vlivem iluze si neuvĕdomujeme, že naše situace je pomíjivá. Ve vlaku se lidé nĕkdy hádají o sedadlo, ale ten, kdo ví, že ve vlaku bude pouze dvĕ nebo tři hodiny, si myslí: „Proč bych se mĕl hádat? Jsem tu jen na chvíli.“ Nĕkdo přemýšlí takto, ale jiný se hádá a myslí si, že jeho místo je trvalé. Nikomu nebude dovoleno zůstat v tomto hmotném svĕtĕ. Každý bude muset opustit své tĕlo a své místo, a pokud zde bude žít, bude muset bojovat o existenci. Takový je hmotný život. Na čas můžeme najít nĕjaký kompromis, ale nakonec se hmotný svĕt ukáže jako místo plné utrpení.

Na hmotném svĕtĕ velice lpíme, ale podle Véd je odříkání zcela nutné. Když človĕk dovrší padesát let, má odejít od své rodiny. Příroda mu dá varování: „Už ti je přes padesát. Bojoval jsi v hmotném svĕtĕ, ale nyní přestaň.“ Dĕti si hrají na pláži a stavĕjí domy z písku, ale po chvíli přijde otec a řekne: „Již je čas. Nechte toho a pojďte domů.“ To je poslání gurua    —    učit své žáky odříkání. Nepatříme do tohoto svĕta, patříme na Vaikunthalóku. Kršna za námi přichází a připomíná nám to. Dharma neboli přikázání Nejvyšší Osoby je neustále na Nĕj myslet a stát se Jeho oddaným. Kršna říká:

man-manā bhava mad-bhakto
mad-yājī māṁ namaskuru

„Vždy na Mĕ mysli, staň se Mým oddaným, klaň se Mi a uctívej Mĕ.“ (Bhagavad-gítá 9.34)

Kršna nám otevírá dveře, ale my jsme naneštĕstí neteční. Kršna říká Ardžunovi: „Protože jsi Můj přítel, řeknu ti, co je nejdůvĕrnĕjší dharma.“ Jaká je to dharma? „Jednoduše se Mi odevzdej.“ To je dharma, kterou učí Nejvyšší Osobnost Božství a inkarnace Kršny a Jeho oddaní učí totéž.

Všichni hledáme štĕstí, ale nevíme, jak si užívat. Chceme si užívat pomocí svých smyslů, ale s tĕmito falešnými zahalenými smysly to není možné. Smysly musí být odkryté    —    to je smysl očisty. Přemýšlíme o sobĕ na základĕ tolika falešných identit, ale mĕli bychom si vzít k srdci radu Šrí Čaitanji Maháprabhua: jīvera ̀svarūpa' haya    —    kṛṣṇera`nitya-dāsa'. Musíme pochopit, že „jsme vĕčnými služebníky Kršny“. Naše smysly jsou vždy zamĕstnány tak, aby nĕkoho uspokojily    —    buď sebe samého, nebo nĕkoho jiného. Kāma, krodha, lobha, moha a matsara    —    to je iluze. Když nesloužíme svému vlastnímu chtíči (kāma), sloužíme hnĕvu (krodha). Jsem-li pánem svého hnĕvu, mohu ho ovládat, a jsem-li pánem svých tužeb, mohu ovládat touhy. V každém případĕ jsem služebník a má služba by mĕla být určena Kršnovi. To je dokonalost života.

Jsme-li na transcendentální úrovni (bhakti), můžeme Kršnu pochopit. Kršnovi nemůžeme porozumĕt mentální spekulací. Jinak by nám řekl, že je Mu možné porozumĕt pomocí džňány, karmy a jógy. On však jasnĕ řekl: bhaktyā mām abhijānāti. „Pouze oddanou službou mohu být poznán.“ Chceme-li poznat Kršnu takového, jaký je, musíme rozvíjet bhakti. A právĕ tuto metodu zde Kapiladéva vysvĕtluje Své matce Dévahúti.

TEXT 11

taṁ tvā gatāhaṁ śaraṇaṁ śaraṇyaṁ
sva-bhṛtya-saṁsāra-taroḥ kuṭhāram
jijñāsayāhaṁ prakṛteḥ pūruṣasya
namāmi sad-dharma-vidāṁ variṣṭham

Dévahúti pokračovala: Odevzdala jsem se Tvým lotosovým nohám, protože jsi jediný, komu se mohu odevzdat. Jsi sekera, která může skácet strom hmotné existence. Hluboce se Ti klaním, neboť jsi nejvĕtší ze všech transcendentalistů, a ptám se Tĕ, jaký je vztah mezi mužem a ženou, mezi duší a hmotou.

Dobře známá část sánkhjové filozofie pojednává o purušovi a prakrti. Puruša je Nejvyšší Osobnost Božství nebo každý, kdo napodobuje Nejvyšší Osobnost Božství jako pán, a prakrti je příroda. V tomto hmotném svĕtĕ je hmotná příroda vykořisťována puruši, živými bytostmi. Složitosti hmotného svĕta ve vztazích puruši a prakrti neboli užívajícího a užívané jsou příčinou sansáry neboli hmotného zapletení. Dévahúti chtĕla přeseknout strom hmotného zapletení a našla vhodnou zbraň v osobĕ Kapily Muniho. V patnácté kapitole Bhagavad-gíty je strom hmotné existence popsán jako aśvattha neboli převrácený. Jeho kořeny smĕřují vzhůru a jeho vĕtve dolů. Človĕk musí přetnout kořen hmotné existence sekerou odpoutanosti. Co znamená připoutanost? Připoutanost se vztahuje na purušu a prakrti. Živé bytosti se snaží panovat hmotné přírodĕ. Jelikož podmínĕná duše považuje hmotnou přírodu za objekt svého požitku, zaujímá postavení užívajícího si, puruši.

Dévahúti se obrátila na Kapilu Muniho, protože vĕdĕla, že pouze On může přetnout pouta k hmotnému svĕtu. Živá bytost v převlečení za muže či ženu si snaží užívat hmotné energie a v tomto smyslu je každý purušou, protože puruša znamená „užívající“ a prakrti znamená „užívaná“. V hmotném svĕtĕ se jak muži, tak ženy snaží napodobovat skutečného purušu, ale skutečným pánem v transcendentálním smyslu je Nejvyšší Osobnost Božství, zatímco všichni ostatní jsou prakrti.

V Bhagavad-gítĕ se o hmotĕ mluví jako o aparā, nižší energii, a nad touto nižší energií je jiná, vyšší energie    —    živé bytosti. Živé bytosti jsou také prakrti, užívané, ale pod vlivem máji se nemístnĕ snaží zaujmout postavení užívajících. Tak vzniká saṁsāra-bandha, podmínĕný život. Dévahúti se chtĕla vymanit z podmínĕného života a zcela se odevzdat. Pán je śaraṇya, což znamená, že je „jedinou vhodnou osobností, které je možné se odevzdat“, protože má všechny vznešené vlastnosti. Touží-li nĕkdo po spáse, pak je nejlepší odevzdat se Nejvyšší Osobnosti Božství. Sad-dharma-vidāṁ variṣṭham    —    nejlepší ze všech transcendentálních činností je láskyplná služba Nejvyšší Osobnosti Božství. Slovo dharma se nĕkdy překládá také jako „náboženství“, ale není to přesný význam tohoto slova. Dharma doslova znamená „to, čeho nelze zanechat“, „to, co je naší neodmyslitelnou částí“. Oheň nikdy nepřestane vydávat teplo, a teplo je tedy přirozeností neboli dharmou ohnĕ. Podobnĕ sad-dharma znamená „vĕčné zamĕstnání“. Naším vĕčným zamĕstnáním je transcendentální láskyplná služba Pánu. Smyslem Kapiladévovy sánkhjové filozofie je šířit čistou oddanou službu, a proto je zde označen za nejdůležitĕjšího z tĕch, kteří znají transcendentální funkci živé bytosti.

Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, je útočištĕm všech (śaraṇaṁ śaraṇyam). Každý hledá nĕjakou ochranu, protože jsme všichni svou přirozeností služebníci. Všichni jsme služebníci Boha, a proto je pro nás přirozené hledat u Nĕj ochranu. Nĕkteří jsou zamĕstnáni u nĕjakého bohatého človĕka a slouží mu, jiní hledají ochranu u vlády, ale konečným útočištĕm je Kršna, Nejvyšší Osobnost Božství. Kapila je inkarnací Kršny, a je tedy i ochráncem živých bytostí. Kršna má nekonečné množství podob a nekonečné množství inkarnací. Ve Šrímad-Bhágavatamu je řečeno, že Jeho inkarnace se neustále expandují jako vlny oceánu. Nikdo je nedokáže ani spočítat. V Brahma-sanhitĕ stojí: advaitam acyutam anādim ananta-rūpam. Po celé Indii najdeme tisíce chrámů, kde jsou uctívána Božstva, arčá-vigrahy. Tito Kršnové se vzájemnĕ neliší, jsou jediným Nejvyšším Pánem. Kršna je přítomen na Vaikuntĕ i v chrámu. Kršnovy podoby se vzájemnĕ neliší, třebaže jsou ananta    —    je jich nekonečné množství. Kršna je také v našem srdci a je svĕdkem všech našich činností. Nemůžeme nic zatajit a po právu obdržíme výsledky své karmy, protože svĕdkem je Kršna Samotný v našem srdci. Jak bychom před Ním mohli nĕco skrýt? Bez Kršnova svolení nemůžeme nic udĕlat. Proč nám tedy dovoluje, abychom udĕlali nĕco špatného? Svolí, protože na tom trváme. Ve skutečnosti nám stále říká, abychom se Mu odevzdali a nedĕlali nic jiného. Když my sami chceme nĕco udĕlat, Kršna nám to může dovolit, ale dĕláme to na vlastní nebezpečí. Kršna za to nenese odpovĕdnost. Ale pravdou je, že bez Kršnova svolení se nemůže nic stát. Všichni jsme Jeho služebníci. Můžeme se prohlašovat za nezávislé, ale ve skutečnosti jsme jen služebníci, kteří si pyšnĕ myslí, že jsou nezávislí. Být seberealizovaný znamená pochopit, že jsme závislí na Nejvyšší Osobnosti Božství. Čaitanja Maháprabhu říká:

ayi nanda-tanuja kiṅkaraṁ
patitaṁ māṁ viṣame bhavāmbudhau
kṛpayā tava pāda-paṅkaja-
sthita-dhūlī-sadṛśaṁ vicintaya

„Ó synu Mahárádže Nandy, jsem Tvůj vĕčný služebník, ale přesto jsem z nĕjakého důvodu spadl do oceánu rození a smrti. Prosím Tĕ, vyzvedni mĕ z tohoto oceánu smrti a umísti mĕ jako jeden z atomů k Tvým lotosovým nohám.“ (Šikšáštaka 5) Protože nás ovlivňuje iluze, Dévahúti říká: sva-bhṛtya-saṁsāra-taroḥ kuṭhāram. V Bhagavad-gítĕ (15.1  –  4) je hmotný svĕt přirovnáván k banyánovníku, který má kořeny nahoře a vĕtve dole. Kořeny tohoto banyánovníku jsou velice pevné, ale může je přetnout sekera (kuṭhāram). Když se odevzdáme Kršnovým lotosovým nohám, můžeme přetnout pevné kořeny hmotné existence. Přestali jsme sloužit Kršnovi a stali jsme se služebníky tolika vĕcí. Sloužíme svým rodičům, manželce, dĕtem, zemi atd. Jsme zavázáni tolika lidem a polobohům, kteří nám dávají svĕtlo a teplo. Neplatíme žádné účty, a přesto všichni využíváme slunečního svĕtla a tepla. Za používání elektřiny musíme platit, ale slunci neplatíme nic. To znamená, že jsme zadluženi slunečnímu bohu Vivasvánovi. Také nebeský král Indra nám dává vodu v podobĕ deštĕ. Hlupáci říkají, že toto všechno dostáváme od přírody automaticky, ale nevĕdí, že sama příroda je ovládaná. Jestliže své dluhy nesplatíme v podobĕ obĕtí, jistĕ nastane nouze. Vše pochází od Nejvyššího Otce, Nejvyšší Osobnosti Božství, ale my si myslíme, že nám to dává příroda, a bereme, aniž platíme své účty. Syn samozřejmĕ může používat otcův majetek, ale my se nyní nechováme jako Jeho synové. Jsme synové máji, iluze. Nestaráme se o svého Otce, pod Jehož vedením jedná hmotná příroda. Když Ho budeme ignorovat, příroda přestane být tak štĕdrá, protože nedovolí démonům, aby se vzmáhali. V Bhagavad-gítĕ (16.19) stojí:

tān ahaṁ dviṣataḥ krūrān
saṁsāreṣu narādhamān
kṣipāmy ajasram aśubhān
āsurīṣv eva yoniṣu

„Tyto nejnižší z lidí, plné zášti a zlomyslné, vrhám do oceánu hmotné existence, do různých démonských druhů života.“

Na démony vždy čeká trest a velké démony jako Rávanu a Hiranjakašipua zabije Bůh Osobnĕ. Menší démoni jsou zabiti působením zákonů přírody. Kršna nemusí sestupovat, aby potrestal nicotné démony, ale když se objeví velký démon jako Rávana, Hiranjakašipu nebo Kansa, Pán přijde Osobnĕ jako Rámačandra, Nrsinhadéva nebo Šrí Kršna a potrestá je. Nechceme-li být potrestáni, musíme následovat pravidla a usmĕrnĕní (sad-dharma). Dharma znamená „zákony dané Bohem“. Dharmaṁ tu sākṣād bhagavat-praṇītam. Tyto zákony pocházejí od Bhagavána a najdeme je v knihách jako je Manu-sanhitá a ostatních védských písmech. Podle zákona musíme poslouchat vládu a podle dharmy musíme poslouchat Kršnu, Boha. Nemůžeme si vytvořit svoje vlastní zákony a ani si vymyslet svoji dharmu. Jestliže se o to pokusíme, budeme jen podvádĕt ostatní. Takové falešné dharmy odsuzuje Šrímad-Bhágavatam na samém začátku (1.1.2): dharmaḥ projjhita. Skutečnou dharmu stanovil Kršna v Bhagavad-gítĕ: sarva-dharmān parityajya mām ekaṁ śaraṇaṁ vraja (18.66). Všechny ostatní dharmy jsou podvod. Pokyny Bhagavad-gíty jsou abecedou dharmy. Odevzdat se Kršnovi je základní zásadou dharmy, ale toto odevzdání se přichází až po mnoha a mnoha zrozeních. Není to snadné. Až po mnoha životech velkého úsilí človĕk dosáhne dokonalosti, odevzdá se Kršnovi a pozná, že Vásudéva, Kršna, je všechno. To je hlavní poučení z Bhagavad-gíty. Všechno je Kršnova energie a vše, co vidíme, je jen projevem dvou druhů Jeho energie. Všichni víme, že slunce vydává dva druhy energie     —    svĕtlo a teplo. Podobnĕ má i Kršna Svou vnĕjší energii a Svou vnitřní energii a také okrajovou energii, která je smĕsí obou. Hmotný svĕt je vnĕjší energií, duchovní svĕt je vyšší energií a živé bytosti jsou okrajovou energií. Živá bytost je okrajovou energií, protože může zůstat jak v hmotném, tak v duchovním svĕtĕ. Bhagavad-gítá popisuje dva druhy živých bytostí: kṣara a akṣara. Živé bytosti kṣara žijí v hmotném svĕtĕ a akṣara v duchovním. Ty, které poklesly do hmotného svĕta, jsou přitahovány stromem sansáry, banyánovníkem hmotné existence, popsaném v patnácté kapitole Bhagavad-gíty.

Z tohoto stromu je třeba se vyprostit pomocí odříkání. Skácet ho je velice obtížné, ale je to možné pádnou zbraní odpoutanosti. Bengálské přísloví říká: „Chytím rybu, ale nedotknu se vody.“ Takové inteligence je zapotřebí. V Americe můžete vidĕt mnoho důchodců, jak na pláži chytají ryby. Nejsou příliš opatrní a namočí se. V tomto hmotném svĕtĕ však musíme žít takovým způsobem, aby se nás voda hmotného svĕta ani nedotkla. Musíme dĕlat vše pro Kršnu, a tak nebudeme poutáni k ničemu hmotnému. Můžeme mít mnoho velkých chrámů, ale nesmíme k nim být poutáni. Pro Kršnu postavíme chrámy, ale musíme vĕdĕt, že patří Kršnovi. Naše poslání je učit lidi, že všechno patří Kršnovi. Pouze zlodĕj si vezme nĕco, co ve skutečnosti patří nĕkomu jinému.

Hnutí pro vĕdomí Kršny učí, že všechno patří Kršnovi a že vše by mĕlo být použito v Jeho zájmu. On je příjemcem všeho, a jestliže si to uvĕdomíme, bude nám to jen ku prospĕchu. Īśāvāsyam idaṁ sarvam. Když človĕk pozná, že všechno patří Kršnovi, stane se z nĕj nejvĕtší mahátmá. Mahátmá není ten, kdo má dlouhé vousy a šaty svĕtce. Ne. Musí si být vĕdom toho, že vše, co má, by mĕl obĕtovat Kršnovi. Máme-li výborné jídlo, mĕli bychom Mu ho obĕtovat, a když nemáme nic, můžeme Mu nabídnout alespoň lístek, vodu nebo ovoce. To může udĕlat kdokoliv kdekoliv a nepotřebuje peníze. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (9.26):

patraṁ puṣpaṁ phalaṁ toyaṁ
yo me bhaktyā prayacchati
tad ahaṁ bhakty-upahṛtam
aśnāmi prayatātmanaḥ

„Jestliže Mi nĕkdo obĕtuje s láskou a oddaností lístek, kvítko, ovoce nebo vodu, přijmu to.“

Důležité je, abychom všechno Kršnovi nabídli s oddaností. Nevykládejte si to tak, že Kršna má hlad a prosí nás o jídlo. Kršna naše jídlo nepotřebuje. On dává jídlo všem živým bytostem: eko bahūnāṁ yo vidadhāti kāmān (Katha Upanišad 2.2.13). O co tedy žádá? Žádá o bhakti, oddanost, a chce, abychom Ho milovali. Jsme zapleteni do stromu hmotné existence, přemísťujeme se z vĕtve na vĕtev a kvůli tomu trpíme. Kršna nechce, abychom skákali jako opice z vĕtve na vĕtev a trpĕli. Musíme se odevzdat Kršnovi, a tím naše poznání dospĕje k dokonalosti. Když se odevzdáme Kršnovi, nebudeme již nikomu nic dlužni. Na kiṅkaro nāyam ṛṇī (Šrímad-Bhágavatam 11.5.41). Kršna nás ujišťuje: ahaṁ tvāṁ sarva-pāpebhyo mokṣayiṣyāmi. „Poskytnu ti veškerou ochranu.“ (Bhagavad-gítá 18.66) Po tom ve skutečnosti toužíme. Dévahúti se zde odevzdává Kapiladévovi se slovy: „Jsi jako sekera, která mi umožňuje dosáhnout odpoutanosti.“ Když přetneme svá pouta k hmotnému svĕtu, osvobodíme se. Bhakti je prostředek, pomocí kterého toho můžeme dosáhnout. Vairāgya-vidyā-nija-bhakti-yoga. Bhakti-jóga je vĕdou odříkání. Tento verš složil Sárvabhauma Bhattáčárja, když pochopil, že Šrí Čaitanja Maháprabhu je Nejvyšší Osobnost Božství. Sárvabhauma Bhattáčárja byl mistrný logik a složil sto veršů oslavujících Čaitanju Maháprabhua, ve kterých říká:

vairāgya-vidyā-nija-bhakti-yoga-
śikṣārtham ekaḥ puruṣaḥ purāṇaḥ
śrī-kṛṣṇa-caitanya-śarīra-dhari
kṛpāmbudhir yas tam ahaṁ prapadye

„Odevzdávám se Nejvyšší Osobnosti Božství Šrí Kršnovi, který přišel jako Čaitanja Maháprabhu, aby nás učil poznání, oddané službĕ a odříkání všeho, co neprospívá vĕdomí Kršny. Sestoupil, protože je oceánem transcendentální milosti. Odevzdávám se Jeho lotosovým nohám.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 6.254)

Když človĕk udĕlá pokrok v bhakti-józe, přestanou ho automaticky hmotné vĕci přitahovat. V našem hnutí je mnoho chlapců a dívek z Evropy a z Ameriky, kteří se narodili v zemích, kde si mohou užívat hmotného blahobytu, ale oni toto hmotné bohatství považují za smetí na ulici. Jsou oddáni Vásudévovi a hmotné vĕci je přestaly zajímat. Takovou moc má bhakti-jóga. Bhakti-jóga nám umožní vzdát se hmotného požitku a mĕřítkem pokroku v bhakti-józe je to, do jaké míry se človĕk odpoutal od smyslového požitku. Bhaktiḥ pareśānubhavo viraktir anyatra ca (Šrímad-Bhágavatam 11.2.42). Jsme-li pokročilí, hmotné vĕci nás již více nepřitahují. Je hloupost si myslet, že jsme velcí oddaní, a začít si znovu užívat hmotných vĕcí. Bhagavad-gítá říká (5.22):

ye hi saṁsparśa-jā bhogā
duḥkha-yonaya eva te
ādy-antavantaḥ kaunteya
na teṣu ramate budhaḥ

„Požitky zrozené z doteku se smyslovými předmĕty jsou zdrojem strastí, mají počátek i konec, ó synu Kuntí, a moudrý v nich nenachází potĕšení.“ Dostaneme-li nĕco vyššího, okamžitĕ se přestaneme zajímat o nižší. Nemůže k tomu však dojít pouze na základĕ naší vlastní síly, a proto se musíme odevzdat Kršnovi a On nám pomůže. Naše jediná povinnost je odevzdat se Kršnovi, a proto Dévahúti říká: „Odevzdávám se Ti, protože můžeš přetnout má pouta k hmotnému životu. Proč bys to mĕl udĕlat? Protože jsem Tvá vĕčná služebnice.“

Bhaktivinód Thákur říká: anādi karama-phale, paḍi' bhavārṇavajale, taribāre nā dekhi upāya. Je-li človĕk vhozen do oceánu, bude tvrdĕ zápasit, i když je vynikající plavec. Hmotný svĕt nikomu nedá klidu, dokonce ani tĕm nejvychytralejším. Hmotný život není nic jiného než zápas. Nedá se zde žít nerušenĕ. Není to možné. Dostaneme se do nesnází, i když nebudeme nikomu ubližovat a budeme pĕstovat nenásilí. Podaří-li se nám však dostat se na břeh, najdeme mír. Stačí se dostat jen malý kousek z vody. Tava pāda-paṅkaja-sthita-dhūlī sadṛśaṁ vicintaya (Šikšáštaka 5). Stanou-li se z nás částečky prachu na lotosových nohách Kršny, budeme vysvobozeni.

Hinduistou, muslimem nebo křesťanem můžeme být padesát, šedesát nebo nanejvýš sto let, ale pak se budeme muset znovu narodit a být nĕčím jiným. Zvykli jsme si dívat se na všechno z pohledu tĕchto náboženských označení, která jsou asad-dharma a mohou se mĕnit každým okamžikem. Co je naše skutečná dharma? Skutečná dharma je sad-dharma, dharma, která se nemĕní a která umožňuje odevzdat se Kršnovi. Tato dharma bude pokračovat vĕčnĕ. Hlásá ji mnoho osobností, ale nejlepším kazatelem sad-dharmy je Nejvyšší Osobnost Božství, protože zná skutečnost. O Gósvámích z Vrndávanu se říká: nānā-śāstra-vicāraṇaika-nipuṇau sad-dharma-saṁsthāpakau. Gósvámí z Vrndávanu, přímí žáci Šrí Čaitanji Maháprabhua, usilovali o stanovení sad-dharmy a my se je snažíme následovat a šířit skutečnou dharmu po celém svĕtĕ pomocí tohoto hnutí pro vĕdomí Kršny.

Kapitola sedmá

Kapila začíná vysvĕtlovat vĕdu o seberealizaci

TEXT 12

maitreya uvāca
iti sva-mātur niravadyam īpsitaṁ
niśamya puṁsām apavarga-vardhanam
dhiyābhinandyātmavatāṁ satāṁ gatir
babhāṣa īṣat-smita-śobhitānanaḥ

Když Pán vidĕl ryzí touhu Své matky po transcendentální realizaci, podĕkoval jí v duchu za otázky a s úsmĕvem na tváři jí začal popisovat cestu transcendentalistů usilujících o seberealizaci.

Dévahúti doznává, že je zapletena do hmotného svĕta, a prosí o vysvobození. Otázky, které položila Pánu Kapilovi, jsou velice důležité pro ty, kteří se chtĕjí vymanit z hmotné existence a dosáhnout dokonalosti. Dokud se človĕk nezačne zajímat o duchovní život a své přirozené postavení a dokud nepocítí tíhu hmotné existence a nezačne se ptát, jak se může vysvobodit, jeho lidský život je zbytečný. Jen hlupáci se nezajímají o transcendentální život a celý den jen jedí, spí, brání se a páří se jako zvířata. Pán Kapila byl rád, že Mu Jeho matka položila takové otázky, protože odpovĕdi na tyto otázky podnĕcují touhu po osvobození z podmínĕného života. Říká se jim apavarga-vardhanam. Lidé s upřímným zájmem o duchovní život se nazývají sat, oddaní. Satāṁ prasaṅgāt. Sat znamená „to, co existuje vĕčnĕ“ a asat znamená „to, co není vĕčné“. Pokud se človĕk nedostal na duchovní úroveň, není sat, nýbrž asat. Ti, kteří jsou asat, jsou v postavení, které je pouze dočasné, ale ten, kdo je na duchovní úrovni, bude existovat vĕčnĕ. Jako duše jsme vĕční, ale odešli jsme do hmotného svĕta, a proto jsme plní úzkosti. Asad-grāhān, touha užívat si hmotného svĕta, je příčinou, proč se vĕčná duše stala asat. Duše však ve skutečnosti asat není. Jakmile si to uvĕdomí a rozvine své vĕdomí Kršny, stane se sat. Satāṁ gatiḥ, cesta vĕčnosti, je velice zajímavá pro ty, kteří touží po osvobození, a Pán Kapila ji právĕ začíná popisovat.

Když transcendentalisté, pokročilí v duchovním životĕ, uslyší otázky lidí toužících porozumĕt duchovnímu životu, jsou velice šťastni. Svĕtské řeči je nezajímají. Mají k nim takový odpor, že se vyhýbají společnosti lidí, kteří mluví o hmotných záležitostech. Šrí Čaitanja Maháprabhu radil Svým žákům: grāmya-kathā nā śunibe. Slovo grāmya označuje vše, co se týká naší vesnice, společnosti nebo sousedů. Lidi zajímá grāmya-kathā. Jsou jí plné noviny. Grāmya-kathā však nemá žádnou duchovní hodnotu. Ve Spojených státech vychází mnoho novin, jako je New York Times, a kvůli tomu se musí kácet ohromné množství stromů. A nyní je nedostatek papíru. Proč zabíjejí tolik stromů kvůli nesmyslným řečem? Zajímají se jen o zisk.

Existuje však i jiná kathā    —    kṛṣṇa-kathā. Všechna literatura, která neopĕvuje Nejvyššího Pána, je zbytečná, i kdyby byla literárnĕ sebedokonalejší.

na yad vacaś citra-padaṁ harer yaśo
jagat-pavitraṁ pragṛṇīta karhicit
tad vāyasaṁ tīrtham uśanti mānasā
na yatra haṁsā niramanty uśik-kṣayāḥ

„Slova, která nepopisují slávu Pána, jediného, kdo může posvĕtit atmosféru celého vesmíru, považují svatí lidé za poutní místa pro vrány. Jelikož zcela dokonalé osobnosti přebývají v transcendentální říši, nenacházejí na takových místech žádné potĕšení.“ (Šrímad-Bhágavatam 1.5.10)

Bĕžné knihy jsou jako poutní místa pro vrány. Z ptačí říše známe vrány, které se slétají na špinavých místech, kam se vyhazují odpadky, a labutĕ, které dávají přednost čistým jezírkům s lotosovými kvĕty. Nĕkteří lidé se podobají vránám, jiní labutím. To je přirozené. Staré přísloví říká, že vrána k vránĕ sedá. Vrány proto létají s vránami a labutĕ s labutĕmi. Oddaný je jako labuť (haṁsa) a nejpokročilejší oddaný je paramahaṁsa. Paramahansa se nezajímá o vraní řeči. Když se nĕkdo začne zajímat o transcendentální námĕty, kṛṣṇa-kathā, paramahansu to velmi potĕší. Kapiladéva mĕl tedy velkou radost, když vidĕl, že Jeho matka se chce dovĕdĕt, jak je možné vymanit se z hmotných pout.

atha me deva sammoham
apākraṣṭuṁ tvam arhasi
yo ’vagraho ’haṁ mametīty
etasmin yojitas tvayā

„Nyní prosím, můj Pane, odstraň mou velkou iluzi. Kvůli falešnému egu jsem se zapletla do Tvé máji a ztotožňovala jsem se se svým tĕlem a vším, co se k nĕmu pojilo.“ (Šrímad-Bhágavatam 3.25.10)

Čaitanja Maháprabhu radil Svým žákům, aby nikdy nejedli lahůdková jídla, nemluvili o vesnických vĕcech a nečetli obyčejné romány, básnĕ nebo noviny. Můžete se zeptat: „Jak je možné, že v této moderní dobĕ se Evropané a Američané z hnutí pro vĕdomí Kršny nezajímají o noviny?“ Noviny jsou v západních zemích velice populární. Každý den vycházejí v nĕkolika vydáních a stále se prodávají. Tito američtí chlapci a dívky však přestali číst noviny. Nevĕdí, co se kterého dne stalo, a ani jim na tom moc nezáleží, protože je to stejnĕ jen ztráta času. Je lepší číst Šrímad-Bhágavatam a Bhagavad-gítu. Proč ztrácet cenný čas?

Kapiladéva byl velice rád, že se Jeho matka zajímá jen o duchovní pokrok. Tento hmotný svĕt je pavarga a to, co ho anuluje, se nazývá apavarga. V hmotném svĕtĕ lidé tvrdĕ pracují jen proto, aby vydĕlali nĕjaké peníze, a celý hmotný život se pomalu mĕní v peklo. Lidé jsou již tak otupĕlí, že ani nechápou, co vysvobození znamená. Jsou stejní jako zvířata. Když zvířeti řeknete, že existuje vysvobození, jak tomu bude moci rozumĕt? Podobnĕ i lidé se dnes chovají jako zvířata. Nechápou význam apavargy, osvobození. Byly ale doby, kdy lidé vĕdĕli, že lidský život je určen pro apavargu. Dévahúti se ptá a Kapiladéva odpovídá    —    to je apavarga-vardhanam. Shánĕní obživy není v písmech nikde zdůrazňováno. O naši obživu bude postaráno. Bůh dává jídlo zvířatům, ptákům i rybám. Proč by ji mĕl odpírat tĕm, kteří usilují o apavargu? Naneštĕstí je víra lidí velice slabá, a proto potřebují vhodnou společnost.

Lidé by nemĕli ztrácet čas ve společnosti vran, mĕli by vyhledávat společnost labutí. Když se vyhazují odpadky, scházejí se tam vrány a psi, ale moudrý človĕk se o takové vĕci nezajímá. Ten, kdo se snaží získat štĕstí v hmotném svĕtĕ, jen žvýká přežvýkané. Punaḥ punaś carvita-carvaṇānām (Šrímad-Bhágavatam 7.5.30). Když nĕkdo sebere již rozžvýkanou cukrovou třtinu, je hlupák. Všechna šťáva je již pryč. Co z toho má, když ji bude přežvykovat znovu? Nĕkterá zvířata ale přesto ráda přežvykují přežvýkané. Hmotný život znamená žvýkat přežvýkané. Otec učí svého syna, aby se vyučil, oženil a usadil, ale přitom sám ví, že to všechno mu uspokojení nepřinese. Proč tedy učí svého syna, aby dĕlal totéž? Skutečný otec nedovolí svému synovi žvýkat přežvýkané. Pitā na sa syāj jananī na sā syāt... na mocayed yaḥ samupeta-mṛtyum: „Nikdo by se nemĕl stát otcem nebo matkou, pokud není schopen zachránit své dĕti ze spárů smrti.“ (Šrímad-Bhágavatam 5.5.18) To je povinností otce a matky. Jak je mohou zachránit? Rodiče mají vychovávat své dĕti k vĕdomí Kršny. Pak je mohou zachránit. Mĕli by je vychovávat tak, aby již nepoznaly pavargu. Jestliže nebudeme usilovat o osvobození, budeme jen podporovat civilizaci psů a koček. Zvířata se zajímají jen o jedení, spaní, páření se a bránĕní se, ale lidé jsou určeni k nĕčemu jinému. O tĕlo se samozřejmĕ starat musíme, ale nemĕli bychom to dĕlat víc, než je nezbytné.

yasyātma-buddhiḥ kuṇape tri-dhātuke
sva-dhīḥ kalatrādiṣu bhauma ijya-dhīḥ
yat tīrtha-buddhiḥ salile na karhicij
janeṣv abhijñeṣu sa eva go-kharaḥ

„Človĕk, který považuje své tĕlo skládající se ze třech prvků za vlastní já, který považuje produkty svého tĕla za své příbuzné, který si myslí, že zemĕ, ve které se narodil, je hodna uctívání a který chodí na posvátná místa, jen aby se tam vykoupal a nehledá tam moudré svĕtce, je stejný jako kráva nebo osel.“ (Šrímad-Bhágavatam 10.84.13)

Védy nám poskytují všechny druhy vzdĕlání. Na mangovníku můžeme najít manga zralá i zelená. Šrímad-Bhágavatam je zralým mangem védského stromu přání: nigama-kalpa-taror galitaṁ phalam. Když do manga klovne papoušek, jeho chuť je dvakrát lepší. Śuka znamená papoušek a Šukadéva Gósvámí přednášel Šrímad-Bhágavatam. Z jeho úst je tedy ještĕ lahodnĕjší.

nigama-kalpa-taror galitaṁ phalaṁ
śuka-mukhād amṛta-drava-saṁyutam
pibata bhāgavataṁ rasam ālayaṁ
muhur aho rasikā bhuvi bhāvukāḥ

„Ó zkušení a uvážliví lidé! Vychutnejte Šrímad-Bhágavatam, který je vyzrálým plodem na stromu přání védské literatury. Vyšel ze rtů Šrí Šukadévy Gósvámího, a tím ještĕ zlahodnĕl, přestože v jeho nektarové šťávĕ již našli zalíbení všichni, včetnĕ osvobozených duší.“ (Šrímad-Bhágavatam 1.1.3) Je ohromná škoda, že lidé v Indii, kde jsou tato písma dostupná, nejeví o Šrímad-Bhágavatam zájem. Místo toho se zajímají o marxistické spisy a v tom je jejich neštĕstí.

Když student pozornĕ naslouchá duchovním námĕtům, duchovní mistr je velice šťastný. Kapiladéva byl proto velice šťastný, když vidĕl, jak se Jeho matka zajímá o duchovní témata, a podĕkoval jí za otázky.

Lidé se obvykle zajímají o vĕci, které jim přinesou okamžitý požitek. Chceme nĕco chutného pro jazyk a nezajímá nás, je-li to vůbec k jídlu. Prasata si pochutnají třeba i na výkalech. Tapasja neboli odříkání je jim naprosto neznámá. Úspĕch v duchovní realizaci však vyžaduje tapasju. Čaitanja Maháprabhu však všechno velice zjednodušil: ceto-darpaṇa-mārjanaṁ bhava-mahā-dāvāgni-nirvāpaṇam. Jediné, co musíme udĕlat, je najít si trochu času a zpívat Haré Kršna, ale my nejsme ochotni udĕlat ani to. Kršna má vĕtší zájem vést nás cestou osvobození než my sami. Ukázal nám tak jednoduchý způsob: harer nāma harer nāma harer nāmaiva kevalam. Pouze zpívat Haré Kršna. Pro zdokonalení zpívání Haré Kršna neexistují žádná přísná pravidla. Dokonalosti dosáhneme pouhým zpíváním. Vlivem Kali-jugy jsme tak znečištĕní, že nás nepřitahují ani svatá jména Kršny. Když tedy Kapiladéva nebo Jeho zástupce uvidí, že nĕkdo má i jen malý zájem, udĕlá jim to velkou radost a podĕkují mu. Kapiladéva vidĕl zájem Své matky a v duchu jí podĕkoval.

method: harer nāma harer nāma harer nāmaiva kevalam. We need only chant Hare Kṛṣṇa. To perfect this chanting of Hare Kṛṣṇa, there is no hard and fast rule. Simply by chanting, we will attain perfection. Being contaminated by Kali-yuga, however, we are unfortunate and therefore we have no attraction to the holy names of Kṛṣṇa. Thus when Kapiladeva or His representative sees someone a little interested, he becomes very glad and thanks him. When Kapiladeva saw His mother interested, He thanked her from within, not openly.

Poté začal s radostí hovořit. Kapiladéva byl inkarnací Kršny a byl ještĕ mladý; Jeho tvář byla nesmírnĕ krásná. Z otázek Své matky mĕl radost, a když odpovídal na otázku, byl ještĕ krásnĕjší. Kršna je neodolatelnĕ krásný, a když Mu Jeho oddaný slouží a vrací se k Nĕmu, vypadá ještĕ krásnĕjší. Když oddaný Kršnovi s láskou slouží, obléká Ho a nosí Mu kvĕtiny, Kršna se usmívá. Když se na vás Kršna jedinkrát usmĕje, smysl vašeho života je naplnĕn.

Kapila tedy začal s úsmĕvem poučovat Svou matku.

TEXT 13

śrī-bhagavān uvāca
yoga ādhyātmikaḥ puṁsāṁ
mato niḥśreyasāya me
atyantoparatir yatra
duḥkhasya ca sukhasya ca

Nejvyšší Pán odpovĕdĕl: Jógový systém, který se vztahuje na Nejvyššího Pána a individuální duši, který přináší nejvyšší prospĕch živým bytostem a který umožňuje odpoutat se od radostí a strastí hmotného svĕta, takový jógový systém je nejvyšší ze všech.

V hmotném svĕtĕ každý usiluje o nĕjaké štĕstí, ale když ho konečnĕ dosáhne, okamžitĕ následuje i neštĕstí. V hmotném svĕtĕ nemůže nikdo užívat čistého a nezkaženého štĕstí. Každé štĕstí provází i neštĕstí. Pijeme-li rádi mléko, musíme se starat o krávu a živit ji. Mléko je velice dobré, ale jestliže chceme pít mléko, musíme vynaložit takové úsilí. Jógový systém, o kterém Kapila mluví, může ukončit všechny hmotné radosti a strasti. Podle Kršnova učení v Bhagavad-gítĕ je nejlepší jógou bhakti-jóga. Gítá nás také nabádá, abychom se povznesli nad štĕstí a neštĕstí. Můžeme namítnout, že nás hmotné štĕstí nijak nerozrušuje, ale neuvĕdomujeme si, že po takzvaném požitku bude okamžitĕ následovat nĕjaká bolest. To je zákon hmotného svĕta. Pán Kapila říká, že jógový systém je duchovní vĕda. Jóga nám pomůže dosáhnout dokonalosti na duchovní úrovni. Netýká se hmotného štĕstí nebo neštĕstí. Je transcendentální a její transcendentální povahu bude Pán Kapila podrobnĕji vysvĕtlovat v následujících kapitolách.

Snaze získat v hmotném svĕtĕ co nejvíce štĕstí a co nejménĕ utrpení se říká zápas o přežití. Lidé obvykle cvičí jógu, aby získali nĕjaký hmotný výsledek. Skutečný jogín si může osvojit nĕkteré z osmi druhů mystických sil (siddhi): aṇimā, laghimā, prāpti, īśitva, vaśitva, mahimā, prākāmya a kāmāvasāyitā. Může být nejmenší z nejmenších, nejlehčí z nejlehčích a nejvĕtší z nejvĕtších. Může okamžitĕ stvořit cokoliv se mu zachce    —    dokonce i celou planetu. To jsou yoga-siddhi, jógové dokonalosti, ale cílem nejvyšší jógy není hmotné štĕstí nebo odstranĕní nĕjakých nepříjemných vĕcí. Každý se v hmotném svĕtĕ snaží uniknout bolesti a být šťastný, ale i když se mu to třeba na chvíli podaří, všechno je to jen takzvané štĕstí a takzvané utrpení. Například ohňostroj přináší nĕkomu radost, a nĕkomu utrpení. Nĕkdo si myslí, že ohňostroj je pĕkná podívaná, a nĕkoho to jen ruší. To je hmotný svĕt. Na jedné stranĕ štĕstí, a na druhé utrpení. Štĕstí a neštĕstí jsou jen iluze. Voda nám v létĕ přináší požitek a v zimĕ utrpení. Voda je stále stejná, ale jednou přináší štĕstí, podruhé neštĕstí. Když se nám narodí syn, přináší nám radost, a když zemře, přinese nám zármutek. V obou případech je to tentýž syn.

Tento hmotný svĕt je svĕtem duality a nemůžeme poznat štĕstí bez utrpení nebo utrpení bez štĕstí. Proto se hmotný svĕt označuje jako relativní. Duchovní štĕstí stojí nad dualitami a je dokonalostí jógy. Yoga ādhyātmikaḥ. Jóga znamená štĕstí pro duši a individuální duše může být šťastná, když je s Nejvyšší Duší, Nadduší. Nityo nityānāṁ cetanaś cetanānām. Existuje jedna Nejvyšší Duše neboli Svrchovaná Živá Bytost a mnoho individuálních duší, individuálních bytostí. Nás je mnoho, ale Kršna, hlavní živá bytost, je jen jeden. On je ohnĕm a my jsme jiskrami tohoto ohnĕ. Jiskry září, pokud jsou spolu s původním ohnĕm, ale když se od nĕj oddĕlí, vyhasnou. Své skutečné štĕstí najdeme ve společnosti Nejvyšší Bytosti. Kršna není nikdy sám. Je neustále se Svými přáteli, s pasáčky, gópími nebo se Svým otcem a matkou. Kršnu nikdy neuvidíme samotného. Je buď s Rádhárání, nebo se Svými přáteli. Je jako král nebo prezident. Když přichází král nebo prezident, je samozřejmé, že nepřichází sám. Přichází se svými ministry, tajemníky a mnoha dalšími.

Slovo jóga znamená „spojení“ a ātmā znamená „duše“, „mysl“ nebo „tĕlo“. Svrchovaná Bytost nemá hmotné tĕlo, protože je zcela duchovní. Není pokryta ničím hmotným. Ten, kdo si myslí, že Kršna je pokrytý hmotou, je sám zcela zahalen májou. Kršna neříká, že přichází jako obyčejná živá bytost. Jeho příchod je naprosto transcendentální. Janma karma ca me divyam evaṁ yo vetti tattvataḥ (Bhagavad-gítá 4.4). Musíme vĕdĕt, jak Kršna přichází, jak se narodí. Nerodí se jako ostatní. Kdyby se rodil jako každý jiný, proč bychom slavili Džanmáštamí? Jeho narození je divyam, Božské. Vše, co se týká Kršny, je Božské, a budeme-li si myslet, že Kršna je jedním z nás, okamžitĕ se z nás stanou múdhové, hlupáci.

avajānanti māṁ mūḍhā
mānuṣīṁ tanum āśritam
paraṁ bhāvam ajānanto
mama bhūta-maheśvaram

„Hlupáci se Mi vysmívají, když sestoupím v lidské podobĕ, neboť neznají Mou transcendentální povahu svrchovaného Pána nad vším, co existuje.“ (Bhagavad-gítá 9.11)

Kršna je původní Svrchovaná Bytost, původní duše. My jsme pouze nepatrné částečky Kršny. Když se spojíme s Kršnou, budeme zářit stejnĕ jako On. Když poklesneme a odejdeme od Kršny, naše duchovní síla a záře zmizí. Jóga znamená spojit se s původním zdrojem. Sanskrtské slovo yoga znamená „spojení“ a viyoga znamená „rozpojení“.

Kapiladéva je zde označen jako Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství. Bhagaván se nikdy nedopustí žádných chyb. Nārāyaṇaḥ paro 'vyaktāt. Říká to dokonce i Šankaráčárja: „Bhagaván, Nárájan, nepatří do tohoto svĕta.“ Když mluvíme o Bhagavánovi nebo když se o Nĕm zmiňují šástry, máme na mysli toho, kterého nelze pochopit hmotným způsobem. V tomto verši stojí: śrī bhagavān uvāca. Není tam napsáno vyāsadeva uvāca nebo kapiladeva uvāca. V Bhagavad-gítĕ Vjásadéva také říká: śrī bhagavān uvāca. Bhagavána neovlivňují nedostatky hmotného svĕta a nevztahují se na Nĕj nedokonalosti živých bytostí. Nedokonalé živé bytosti podléhají iluzi a dopouštĕjí se chyb. Také mají sklon podvádĕt ostatní. Když se človĕk, kterému chybí poznání, stane učitelem nebo kazatelem, bude jen podvádĕt ostatní. My sami nemáme dokonalé poznání, a proto se snažíme učit to, co říká Šrí Bhagaván. Nevymýšlíme si své vlastní učení. Takzvaní učenci a vzdĕlanci vytvářejí své učení a předkládají své názory. Zvláštĕ na Západĕ se můžeme setkat se spoustou filozofických spekulací a mentální gymnastiky, ale taková filozofie nemůže být bezchybná. Naše poznání bude dokonalé, pokud ho získáme od Bhagavána. Bhagavad-gítu čteme, protože je dokonalá. Nenajdeme v ní chyby ani iluzi, nenajdeme v ní žádný podvod a nepřednesl ji nikdo s nedokonalými smysly. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (7.26):

vedāhaṁ samatītāni
vartamānāni cārjuna
bhaviṣyāṇi ca bhūtāni
māṁ tu veda na kaścana

„Ó Ardžuno, jako Nejvyšší Osobnost Božství znám vše, co se stalo v minulosti, co se dĕje v přítomnosti a vše, co se teprve přihodí. Znám také všechny živé bytosti; Mne však nezná nikdo.“

Bůh zná všechno, ale my nevíme, kdo je Bůh. Víme jen velice málo. Īśvaraḥ sarva-bhūtānāṁ hṛd-deśe 'rjuna tiṣṭhati (Bhagavad-gítá 18.61). Īśvara, Bůh, Kršna, je v srdci každého. Sarvasya cāhaṁ hṛdi sanniviṣṭaḥ: „Sídlím v srdcích všech.“ (Bhagavad-gítá 15.15) Nejvyšší Pán tím nemyslí jen srdce lidských bytostí, ale také srdce zvířat a všech ostatních živých bytostí.

aṇḍāntara-stha-paramāṇu-cayāntara-sthaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

(Brahma-saṁhitā 5.35)

Nejvyšší Pán je také jako Paramátmá v každém atomu a je také v každé individuální duši. Je přítomný ve všem, a proto všechno ví. A jelikož je Mu vše známo, musíme se od Nĕj poučit. Když přijmeme to, co nám říká Bhagaván, získáme dokonalé poznání. Dokonalé poznání nám zprostředkuje učednická posloupnost (paramparā), kterou popisuje Bhagavad-gítá (4.2):

evaṁ paramparā-prāptam
imaṁ rājarṣayo viduḥ

„Takto byla tato nejvyšší duchovní vĕda předávána posloupností duchovních učitelů a takto ji přijali svatí králové.“ Tato filozofie vĕdomí Kršny je jednoduchá, protože se nesnažíme vymyslet nic nového. Přijímáme slova a myšlenky Nejvyšší Osobnosti, Kršny, nebo Jeho inkarnací či představitelů. Jeho představitelé neřeknou nic, co by neřekl Kršna Samotný. Je tedy jednoduché být Kršnovým představitelem, ale jen tehdy, pokud si nebudeme vykládat Kršnova slova podle svých představ.

Jestliže se budeme držet zásady, že Kršna je nejvyšší autoritou, mohou se z nás stát guruové. Nemusíme mĕnit své společenské postavení. Musíme jen následovat učednickou posloupnost pocházející od Šrí Kršny. Šrí Čaitanja Maháprabhu radí: āmāra ājñāya guru hañā tāra 'ei deśa (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 7.128). Čaitanja Maháprabhu radil lidem, aby se od Nĕj učili a pak šli kázat lidem ve svých vesnicích. Můžeme namítnout: „Neumím ani číst a psát a nemám žádné vzdĕlání. Nejsem urozeného původu. Jak se mohu stát guruem?“ Čaitanja Maháprabhu říká, že to není příliš tĕžké. Yāre dekha, tāre kaha`kṛṣṇa'-upadeśa: „Opakuj to, co řekl Kršna. Tak se staneš guruem.“ Každý, kdo říká nĕco jiného než Kršna, není guru, ale darebák. Guru jen opakuje Kršnova slova. To je příkaz šáster.

ṣaṭ-karma-nipuṇo vipro
mantra-tantra-viśāradaḥ
avaiṣṇavo gurur na syād
vaiṣṇavaḥ śva-paco guruḥ

„Učený bráhman, který je zbĕhlý ve védském poznání, se nemůže stát duchovním mistrem, pokud není vaišnava, avšak i človĕk narozený v nízké rodinĕ se může stát duchovním mistrem, je-li vaišnava.“ (Padma Purána)

Lidé jsou nevĕdomí a potřebují osvícení. Po dlouhé cestĕ zvířecími tĕly jsme se nakonec dostali do lidského tĕla, které nám dává možnost dostat se z kolobĕhu rození a smrti. Cílem tohoto hnutí pro vĕdomí Kršny je probudit v lidech jejich původní vĕdomí. Jīva jāga, jīva jāga, gorācānda bale. Slovo gorācānda označuje Čaitanju Maháprabhua, který říká živým bytostem: „Vstávejte! Vstávejte! Jak dlouho budete ještĕ spát?“ Kata nidrā yāo māyā-piśācīra kole. Nejpřednĕjším úkolem lidských bytostí je znovu se spojit s Nejvyšší Duší. Cílem jógy je probudit vĕdomí Kršny a znovu se spojit s Kršnou. To je ādhyātmika-yoga. Jóga neznamená ukazovat nĕjaké mystické síly. Nejvyššího jogína popisuje Šrí Kršna v Bhagavad-gítĕ (6.47):

yoginām api sarveṣāṁ
mad-gatenāntar-ātmanā
śraddhāvān bhajate yo māṁ
sa me yukta-tamo mataḥ

„Za nejvyššího ze všech jogínů považuji toho, který je se Mnou nejdůvĕrnĕji spojen, neustále na Mne myslí a oddanĕ a láskyplnĕ Mi slouží.“

Bhagavad-gítá popisuje mnoho druhů jogínů a mnoho jógových systémů    —    hatha-jógu, karma-jógu, džňána-jógu a rádža-jógu. Cílem skutečného jógového systému je obnovit naše spojení s Kršnou. Yoga ādhyātmikaḥ puṁsām. Ādhyātmikaḥ: jsme živé bytosti, duše. Naše spojení s Kršnou ve skutečnosti neustále trvá, jen jsme na Nĕj zapomnĕli. Spojení s Kršnou není možné přerušit, ale je možné, aby bylo zahaleno. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (7.25):

nāhaṁ prakāśaḥ sarvasya
yoga-māyā-samāvṛtaḥ
mūḍho ’yaṁ nābhijānāti
loko mām ajam avyayam

„Nikdy se nezjevuji pošetilým a hloupým lidem. Pro nĕ jsem zahalen Svou vnitřní silou (jógamájou), a proto nechápou, že jsem nezrozený a vĕčný.“

Jógamájá způsobuje naše zapomnĕní. Nejprve musíme pochopit, že jsme duše. V současnosti jsou lidé tak nevĕdomí, že nedokážou pochopit ani existenci duše. Bhagavad-gítá (2.13) nám proto nejprve dává poznání o duši:

dehino ’smin yathā dehe
kaumāraṁ yauvanaṁ jarā
tathā dehāntara-prāptir
dhīras tatra na muhyati

„Tak jako vtĕlená duše prochází v tomto tĕle z dĕtství do mládí a do stáří, přechází také v okamžiku smrti do jiného tĕla. Moudrý človĕk se touto zmĕnou nedá zmást.“ Slovo dehī znamená „vlastník tĕla“. Myslíme si: „Jsem toto tĕlo,“ ale skutečnost je jiná. Nejsme toto tĕlo, jsme vlastníky tĕla    —    to je skutečná seberealizace. Neříkáme „jsem prst“ nebo „jsem ruka“. Říkáme: „To je můj prst, to je moje hlava, to je moje noha atd.“ Totéž platí o všech částech tĕla. „To je moje tĕlo.“ To znamená, že vlastníme tĕlo, které nám dala hmotná energie, májá.

prakṛteḥ kriyamāṇāni
guṇaiḥ karmāṇi sarvaśaḥ
ahaṅkāra-vimūḍhātmā
kartāham iti manyate

„Duše zmatená falešným egem se považuje za konatele činů, které jsou ve skutečnosti konány třemi kvalitami hmotné přírody.“ (Bhagavad-gítá 3.27)

Živé bytosti dostanou různé druhy tĕl podle své karmy. Jedna živá bytost může dostat tĕlo kočky, jiná tĕlo psa atd. Proč existuje tolik druhů tĕl? Proč není jen jeden druh? Odpovĕď najdeme v Bhagavad-gítĕ (13.22):

kāraṇaṁ guṇa-saṅgo ’sya
sad-asad-yoni janmasu

„Kvůli styku s kvalitami hmotné přírody se duše setkává s dobrem a zlem v různých živočišných lůnech.“

Následkem styku se třemi kvalitami hmotné přírody (dobrem, vášní a nevĕdomostí) obdrží duše různé druhy tĕl. Nemusí se o to nijak snažit    —    může si být jista, že dostane jiné tĕlo. Kršna však neříká, jaký druh tĕla to bude, protože to závisí na naší kvalifikaci. Jestliže je človĕk ve styku s kvalitou dobra, povýší se na vyšší planetární systémy. Když je ve styku s kvalitou vášnĕ, zůstane zde, a je-li v kvalitĕ nevĕdomosti, narodí se v nižších životních druzích    —    živočišných nebo rostlinných. Kršna prohlašuje v Bhagavad-gítĕ (14.18):

ūrdhvaṁ gacchanti sattva-sthā
madhye tiṣṭhanti rājasāḥ
jaghanya-guṇa-vṛtti-sthā
adho gacchanti tāmasāḥ

„Ti, kteří se nacházejí v kvalitĕ dobra, spĕjí nahoru, k vyšším planetám; uprostřed, na pozemských planetách, zůstávají lidé v kvalitĕ vášnĕ a ti, kteří jsou v kvalitĕ nevĕdomosti, klesají dolů, do pekelných svĕtů.“

Existuje 8    400    000 životních druhů a každý z nich je výsledkem různých kombinací kvalit přírody (kāraṇaṁ guṇa-saṅgo 'sya). Podle druhu tĕla pak duši čeká štĕstí i utrpení. Nelze očekávat, že pes si bude užívat stejným způsobem jako král nebo nĕjaký boháč. Ať již živá bytost zažívá jakýkoliv druh štĕstí nebo utrpení, v obou případech přichází štĕstí a neštĕstí podle toho, jaké obdržela hmotné tĕlo. Jestliže se spojíme s Kršnou prostřednictvím nejvyšší jógy, můžeme se oprostit od hmotného štĕstí a utrpení, která jsou důsledkem toho, že máme hmotné tĕlo. Opĕtovné spojení s Kršnou se nazývá bhakti-jóga a Kršna nás o této nejvyšší józe přichází poučit. V podstatĕ říká: „Znovu se se Mnou spoj, ty darebáku. Zanech všech svých vymyšlených jóg a náboženství a odevzdej se Mnĕ.“ To říká Kršna a Jeho představitelé    —    Jeho inkarnace nebo guru    —    říkají totéž. Kapiladéva je inkarnací Kršny, ale chová se jako Jeho představitel, jako guru. Jestliže se odevzdáme Kršnovi, budeme skutečnĕ transcendentální takzvanému hmotnému štĕstí. Nemĕli bychom se nechat unášet hmotným štĕstím nebo neštĕstím, protože jsou příčinou připoutanosti. Hmotné štĕstí není skutečné štĕstí, je to utrpení. Snažíme se získat peníze a být šťastní, ale vydĕlat peníze není jednoduché a vždy to s sebou nese mnoho tĕžkostí. My je však rádi podstoupíme s nadĕjí na nĕjaké pomíjivé štĕstí. Když však své smysly očistíme, můžeme pokročit na duchovní úroveň. Skutečné štĕstí spočívá v tom, že zamĕstnáme své smysly v činnostech určených k potĕšení Kršny. Naše smysly se zduchovní a to se nazývá ādhyātmika-yoga neboli bhakti-yoga. Tuto jógu zde Pán Kapiladéva vysvĕtluje.

Kapitola osmá

Bhakti-jóga    —    nejvyšší ze všech systémů jógy

TEXT 14

tam imaṁ te pravakṣyāmi
yam avocaṁ purānaghe
ṛṣīṇāṁ śrotu-kāmānāṁ
yogam sarvāṅga-naipuṇam

Ó nejzbožnĕjší matko. Nyní ti vysvĕtlím pradávný systém jógy, který jsem již dříve popsal velkým mudrcům. Je účinný a po všech stránkách praktický.

Pán si nevymýšlí nový druh jógy. Nĕkteří lidé nĕkdy prohlašují, že se stali inkarnací Boha a že vyjevili nový teologický aspekt Absolutní Pravdy. Zde však vidíme, že Samotný Kapila Muni, který je jako inkarnace Boha schopen vytvořit pro Svou matku nové učení, říká: „Vysvĕtlím ti pradávný systém jógy, který jsem kdysi vysvĕtlil mudrcům, neboť ho také chtĕli poznat.“ Naprosto dokonalý jógový systém je již popsán ve védských písmech, a proto není zapotřebí vymýšlet nový a svádĕt nevinné lidi. V současné dobĕ je v módĕ zavrhovat standardní jógový systém a hlásat nĕjaké výmysly ve jménu novĕ vynalezené jógy.

Nejvyšší jógový systém se týká duše. V současnosti je zvláštĕ v Americe populární hatha-jóga. Na hodiny hatha-jógy chodí vĕtšinou obézní ženy, které chtĕjí zhubnout a zlepšit si trávení. Lidé se zajímají o tuto gymnastickou jógu, ale skutečná jóga je ādhyātmika. Ādhyātmika znamená probuzení duše k jejímu přirozenému vĕdomí. Duše je puruša a její povinností je obnovit svůj zapomenutý vztah s Kršnou.

Kapiladéva říká, že kdysi vysvĕtlil tento systém jógy velkým mudrcům, ršim. To je metoda naslouchání, śravaṇa. Musíme velice toužit naslouchat, protože nasloucháním začíná duchovní život.

ataḥ śrī-kṛṣṇa-nāmādi
na bhaved grāhyam indriyaiḥ
sevonmukhe hi jihvādau
svayam eva sphuraty adaḥ

(Bhakti-rasāmṛta-sindu 1.2.234)

Šástry říkají, že Kršnu nemůžeme pochopit svými hmotnými smysly. Kršnovo jméno, podoba, vlastnosti, zábavy, příslušenství a sídlo jsou Jeho nedílnými součástmi. Realizace Kršny začíná nasloucháním a zpíváním Jeho jména. Potom následuje Jeho podoba. Naslouchání Jeho jménu a popisům Jeho vlastností a uctívání Jeho podoby jsou pro začínajícího oddaného naprosto nezbytné činnosti. Kršna nám Osobnĕ radí:

man-manā bhava mad-bhakto
mad-yājī māṁ namaskuru

„Neustále na Mne mysli, klaň se Mi a uctívej Mĕ.“ (Bhagavad-gítá 9.34)

Bhagaván Šrí Kršna je přítomen v chrámu jako Božstvo a za oddaného je považováno i malé dítĕ, které Mu přijde vzdát své poklony. Dítĕ nemá o tĕchto vĕcech ani ponĕtí, ale když se bude jen dívat na Božstvo, zpívat a tancovat, velice mu to prospĕje. Chrámy jsou určeny k tomu, aby každý mohl dostat příležitost udĕlat postupný pokrok ve vĕdomí Kršny.

sv-alpam apy asya dharmasya
trāyate mahato bhayāt

„Malý pokrok na této cestĕ může človĕka uchránit před nejvĕtším nebezpečím.“ (Bhagavad-gítá 2.40) I sebemenší úsilí na cestĕ bhakti nám bude ku prospĕchu. Uložíme-li do banky dva dolary, zůstanou na našem účtu a postupnĕ k nim budou přibývat úroky. Podobnĕ i sebemenší oddaná služba nepřijde nikdy nazmar. Nĕkdo třeba přijde do hnutí pro vĕdomí Kršny, nĕjaký čas slouží a pak poklesne. Všechna jeho služba však navždy zůstává na jeho kontĕ. Nikdy se neztratí. Vrátí-li se po čase k oddané službĕ, začne tam, kde minule přestal. To praví Bhagavad-gítá: (6.41):

śucīnāṁ śrīmatāṁ gehe
yoga-bhraṣṭo ’bhijāyate

„Neúspĕšný jogín se narodí buď ve zbožné, nebo aristokratické rodinĕ.“ Nedosáhneme-li dokonalosti v bhakti-józe, dostaneme další možnost v příštím životĕ. Jedno bengálské přísloví říká:

śuci haya muci haya yadi kṛṣṇa tyaje
muci haya śuci haya yadi kṛṣṇa-bhaje

Dokonce i ten, kdo se narodil v nízké rodinĕ (muci), je výše nežli bráhman (śuci) za předpokladu, že si je vĕdom Kršny, ale ten, kdo se narodil v bráhmanské rodinĕ a není si vĕdom Kršny, je nižší nežli šúdra. Dveře oddanosti jsou otevřené všem bez rozdílu. Kršna říká, že ten, kdo se Mu odevzdá, může bez ohledu na své postavení dosáhnout nejvyššího cíle.

māṁ hi pārtha vyapāśritya
ye ’pi syuḥ pāpa-yonayaḥ
striyo vaiśyās tathā śūdrās
te ’pi yānti parāṁ gatiṁ

„Ó synu Prthy, všichni, kdo se ke Mnĕ uchýlí, byť i nižšího rodu    —    ženy, vaišjové (obchodníci) a šúdrové (dĕlníci)    —    mohou dosáhnout nejvyššího cíle.“ (Bhagavad-gítá 9.32) Šukadéva Gósvámí říká:

kirāta-hūṇāndhra-pulinda-pulkaśā
ābhīra-śumbhā yavanāḥ khasādayaḥ
ye ’nye ca pāpā yad-apāśrayāśrayāḥ
śudhyanti tasmai prabhaviṣṇave namaḥ

„Hluboce se klaním Nejvyššímu Pánu, díky Jehož svrchované moci se mohou i Kirátové, Húnové, Ándhrové, Pulindové, Pulkašové, Ábhírové, Šumbhové, Javanové, Khasové a ostatní národy navyklé hříšným činnostem očistit pod vedením Jeho ryzího oddaného.“ (Šrímad-Bhágavatam 2.4.18) Vĕdomí Kršny je všezahrnující. Každý človĕk má nĕjaké povinnosti, ať už je bráhman, kšatrija, vaišja nebo šúdra, a chce-li se vĕnovat vĕdomí Kršny, nemusí jich zanechávat. Človĕk nic neztrácí, i když nedosáhne dokonalosti a poklesne. Co však získá ten, který vykonává své povinnosti (sva-dharma), ale není si vĕdom Kršny? Nic. Kapiladéva vysvĕtluje, že ten, kdo se vydá cestou bhakti-jógy, ve skutečnosti nikdy nepoklesne. Bhakti bude nadále pokračovat, i když človĕk dočasnĕ poklesne. Narodí se v zámožné rodinĕ nebo v rodinĕ učených bráhmanů a dostane další možnost. Důsledné plnĕní bráhmanských povinností potĕší Pána Višnua stejnĕ jako svĕdomité plnĕní povinností kšatriji nebo šúdry. Není nutné mĕnit své postavení. V Bhagavad-gítĕ (18.46) Kršna říká, že každý může dosáhnout dokonalosti při svém zamĕstnání:

yataḥ pravṛttir bhūtānāṁ
yena sarvam idaṁ tatam
sva-karmaṇā tam abhyarcya
siddhiṁ vindati mānavaḥ

„Uctíváním Pána, Jenž je zdrojem všech bytostí a který vším prostupuje, může človĕk dosáhnout dokonalosti, koná-li svou vlastní povinnost.“ Višnua potĕší, když lidé svĕdomitĕ plní své povinnosti kšatriji, vaišji, šúdry... Smyslem práce je potĕšit Višnua. Lidé na to naneštĕstí zapomnĕli. Varnášrama-dharma, védský společenský systém, poskytuje lidem možnost zdokonalit své životy tím, že potĕší Višnua. V tomto vĕku Kali však varnášrama-dharma upadla v zapomnĕní, a proto Čaitanja Maháprabhu dal podmínĕným duším uvĕznĕným v hmotném svĕtĕ Svou milost v podobĕ mahá-mantry.

harer nāma harer nāma
harer nāmaiva kevalam
kalau nāsty eva nāsty eva
nāsty eva gatir anyathā

„V tomto vĕku hádky a pokrytectví vede k vysvobození pouze zpívání svatého jména Pána. Není jiné cesty. Není jiné cesty. Není jiné cesty.“ (Brhan-náradíja Purána) V tomto vĕku však není možné obnovit dokonalý varnášramský systém. Lidé jsou pokleslí, rozrušení a zmatení.

prāyeṇālpāyuṣaḥ sabhya
kalāv asmin yuge janāḥ
mandāḥ sumanda-matayo
manda-bhāgyā hy upadrutāḥ

„Vĕz, ó učený, že v tomto železném vĕku žijí lidé jen krátkou dobu. Jsou nesnášenliví, leniví, špatnĕ vedení a nešťastní a nade vše jsou stále rozrušení.“ (Šrímad-Bhágavatam 1.1.10) V tomto vĕku bude nedostatek vláhy a nedostatek jídla a vláda bude vymáhat na lidech stále vĕtší danĕ. Všechny příznaky Kali-jugy jsou popsány ve Šrímad-Bhágavatamu. Lidé budou tak znechuceni, že nakonec opustí své ženy a dĕti a odejdou do lesů. Jak je možné obnovit poklidnou varnášramskou společnost, když jsou dnes lidé tak uštvaní? Je to zkrátka nemožné. Proto se doporučuje bhakti-jóga    —    zpívání Haré Kršna mahá-mantry. Cílem bhakti-jógy je uspokojit Višnua. Yajñaiḥ saṅkīrtana-prāyaiḥ: Višnu, Kršna Samotný, přišel jako Čaitanja Maháprabhu, aby nás učil sankírtan. V současnosti je velice populární vymýšlet nové náboženské systémy, ale Kapiladéva, stejnĕ jako Kršna, nevytváří nic nového. Tento systém není nijak nový, je naopak velmi starý (purā). Kršna říká totéž v Bhagavad-gítĕ (4.2): evaṁ paramparā-prāptam imaṁ rājarṣayo viduḥ. „Takto byla tato nejvyšší vĕda předávána posloupností duchovních učitelů a takto ji přijali svatí králové.“ Kršna ani Kapila neučí nic nového. Opakují stejné poselství, protože časem se toto poznání ztratilo. Ardžuna se zeptal: „Proč to říkáš mnĕ? Proč ne nĕkomu jinému?“ Šrí Kršna odpovĕdĕl: bhakto 'si me sakhā ceti. „Protože jsi Můj oddaný a Můj přítel.“ (Bhagavad-gítá 4.3)

Pouze oddaný, bhakta, může skutečnĕ poznat vĕdu o bhakti-józe. Poznat Bhagavad-gítu znamená poznat Kršnu. Tyto informace nám poskytuje pouze bhakti-sampradája a žádná jiná škola. Proto Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (18.55): bhaktyā mām abhijānāti. Chceme-li opravdu porozumĕt Kršnovi a našemu vztahu k Nĕmu, musíme jít cestou bhakti. Sánkhja-jóga, jak ji vysvĕtlil Pán Kapiladéva, je bhakti-jóga.

Kapiladéva zde říká:

tam imaṁ te pravakṣyāmi
yam avocaṁ purānaghe

Anaghe znamená bezhříšný. Slovo agha označuje předešlé hříchy a an znamená „bez“. Pokud nejsme zbaveni hříchů, nebudeme schopni pochopit vĕdomí Kršny. Yeṣāṁ tv anta-gataṁ pāpam: Človĕk může začít s vĕdomím Kršny jen tehdy, je-li zcela zbaven všech hříšných reakcí. Řekneme si: „To bude ale trvat nĕjakou dobu. Nemohu se zbavit hříšných reakcí přes noc.“ Na to Kršna odpovídá: „Ne, ne. Je to možné v okamžiku. Odevzdej se Mi a Já tĕ ochráním před všemi hříchy.“ Odevzdáním se Kršnovi začíná náš duchovní život.

Musíme pochopit, že za své hříšné skutky dostáváme různá tĕla. Abychom mohli splnit svou povinnost, dostali jsme lidskou životní podobu. Bahūnāṁ janmanām ante. Toto tĕlo jsme dostali po dlouhém vývoji a poskytuje nám velkou příležitost. Naróttam dás Thákur zpívá: hari hari viphale janama goṅāinu. „Můj drahý Pane Kršno, jenom jsem ztrácel čas.“ Proč?

manuṣya janama pāiyā, rādhā-kṛṣṇa nā bhajiyā,
jāniyā śuniyā viṣa khāinu

„Narodil jsem se v lidské životní podobĕ, která je určena k poznání Kršny, ale nevyužil jsem této možnosti a ztrácel jsem čas. Dĕlal jsem všechno možné, ale neuctíval jsem Rádhu a Kršnu, a tak jsem vĕdomĕ pil jed.“ Vypít vĕdomĕ jed znamená spáchat sebevraždu a nevyužít lidské životní podoby je nĕco podobného. Nepoznáme-li v tomto životĕ Kršnu, pijeme vĕdomĕ jed. Hmotný život je jako plápolající lesní požár. Jíst, spát, mít pohlavní styk a bránit se    —    to jsou hlavní činnosti v hmotném svĕtĕ. Když se budeme vĕnovat pouze tĕmto vĕcem, naše srdce bude neustále v ohni, jako bychom vypili jed. Jak se můžeme vyléčit?

golokera prema-dhana, hari-nāma-saṅkīrtana,
rati nā janmila kene tāya

„Můj drahý Pane, dal jsi nám lék v podobĕ hari-náma-sankírtanu, zpívání Haré Kršna, ale já jsem takový nešťastník, že mĕ Tvá svatá jména nepřitahují.“

vrajendra-nandana yei, śacī-suta haila sei,
balarāma haila nitāi

„Kršna přišel jako Šrí Čaitanja Maháprabhu, syn matky Sačí, a Balaráma přišel jako Nitjánanda.“ Proč přišli? Aby vysvobodili všechny druhy hříšníků zpíváním Haré Kršna. Důkazem je to, že Šrí Čaitanja Maháprabhu a Nitjánanda Prabhu vysvobodili i Džagáie a Mádháie. Dnes jsou všichni jako Džagái a Mádhái. Všichni jsou opilí a šílí po sexu. Milostí Čaitanji Maháprabhua se nyní vysvobodí stovky a tisíce Džagáiů a Mádháiů. To vše díky jedinému léku    —    Haré Kršna mahá-mantře. Je to dokonalá jóga    —    není to nic novĕ vymyšleného. Pouze přijímáme Kršnova slova tak, jak jsou. Šrí Kršna popsal Své oddané:

satataṁ kīrtayanto māṁ
yatantaś ca dṛḍha-vratāḥ
namasyantaś ca māṁ bhaktyā
nitya-yuktā upāsate

„Tyto velké duše Mĕ neustále velebí, s velkou odhodlaností se snaží, klaní se přede Mnou a nepřetržitĕ Mĕ s oddaností uctívají.“ (Bhagavad-gítá 9.14)

Nemusíme být příliš učení. Musíme mít jen Pánovo požehnání. Díky Jeho požehnání budeme moci následovat Jeho pokyny a získáme poznání. Jen se musíme zapojit do tohoto hnutí pro vĕdomí Kršny na základĕ Bhagavad-gíty. Když trochu pokročíme, můžeme číst Šrímad-Bhágavatam. Čaitanja Maháprabhu dal možnost všem v podobĕ Svého sankírtanového hnutí. Bez vĕdomí Kršny je celý svĕt v temnotĕ a lidé jsou v tomto vĕku tak otupĕlí, že ani nevĕdí, jak se od sebe liší mukti (osvobození) a bandha (připoutanost). Když človĕk neví, jaký je mezi nimi rozdíl, není lepší než zvíře.

V současné dobĕ jsme ovládáni gunami (kvalitami přírody)    —     sattva-gunou, radžo-gunou a tamo-gunou. Z tĕchto tří gun je nejlepší sattva-guna, kvalita dobra. Pravdomluvnost a sebevláda jsou charakterové rysy bráhmana, který je v kvalitĕ dobra. Ovládá svou mysl a smysly a je velice snášenlivý a skromný. Má plné poznání a ví, jak ho prakticky použít v životĕ. Má pevnou víru v autoritu Véd, což je vlastnost zvaná āstikyam. Čaitanja Maháprabhu vysvĕtlil rozdíl mezi nāstikyam a āstikyam. Človĕku, který nevĕří Védám, se říká nāstika. Čaitanja Maháprabhu říkal: veda nā māniyā bauddha haya ta 'nāstika (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 6.168). Pán Buddha popíral autoritu Véd, ale Jeho posláním bylo zastavit zabíjení zvířat. Védy doporučují zvířecí obĕti, a proto musel Buddha zavrhnout Védy, aby tomuto zabíjení zvířat zabránil. Zvířecí obĕť není možné v tomto vĕku provádĕt, protože již nejsou kvalifikovaní bráhmani. Inteligentní lidé vĕdí, že v tomto vĕku nemůže být taková obĕť úspĕšnĕ provedena, protože nikdo nedokáže recitovat mantry, které dokáží obĕtovanému zvířeti dát mladé tĕlo. Při správnĕ provedené obĕti vyjde obĕtované zvíře z ohnĕ v mladém tĕle. Taková obĕť již dnes není možná, avšak sankírtana-jadžňu může dĕlat každý. Tato jadžňa neboli obĕť, zvláštĕ určená pro tento vĕk, spočívá ve zpívání Haré Kršna mahá-mantry: Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare    /    Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare. Výsledkem této jadžni je ceto-darpaṇa-mārjanam    —    očištĕní mysli. Když je mysl očištĕna, automaticky následuje osvobození.

Hlavní osou podmínĕného i osvobozeného života je vĕdomí. Proto doporučujeme vĕdomí Kršny, které přináší osvobození z opakovaného rození a smrti. Lidé jsou dnes bohužel již tak otupĕlí, že nemají ani představu, jak může být kolobĕh rození a smrti zastaven. Myslí si, že rození a smrt nelze zastavit. Přiznávají to dokonce i slavní vĕdci. V Bhagavad-gítĕ nám Kršna říká, že bychom mĕli mít neustále na pamĕti čtyři utrpení: rození, nemoc, stáří a smrt. Když s nimi skoncujeme, jsme vysvobozeni. Vyžaduje to však očistu našeho vĕdomí: musíme myslet na Kršnu. Hnutí pro vĕdomí Kršny nám dává možnosti, abychom na Kršnu mohli neustále myslet. Kršna je Nejvyšší Osobnost Božství, Kršna je osoba. Když Ardžuna realizoval Kršnu, oslovil Ho slovem puruṣam. Bůh je puruša, muž. Puruṣa znamená „poživatel“ a prakṛti znamená „užívaná“. Vše slouží k požitku svrchovanému purušovi. I my jsme ve skutečnosti prakṛti, nejsme puruṣa. Lidské tĕlo je pouze māyā, iluze. Myslíme si, že jsme purušové, ale ve skutečnosti jsme užíváni. Muž si myslí, že je poživatel, a snaží se napodobovat purušu, ale ve skutečnosti je prakrti. Následkem toho je vržen do hmotného svĕta. Živá bytost dostává různá tĕla, protože si chce užívat hmotného svĕta a je poutána ke třem gunám. Pod vlivem kvality dobra človĕk dostane tĕlo bráhmana, které je relativnĕ dobré, protože umožňuje porozumĕt Bohu. V kvalitĕ vášnĕ a nevĕdomosti nikdo nedokáže pochopit, kdo je Bůh. Když človĕk žije v kvalitĕ dobra, přinese mu to i hmotné výhody: může být povýšen na vyšší planety. Ale ani na nejvyšší planetĕ v hmotném vesmíru, Brahmalóce, nenajdeme dokonalost. I tam nás čekají čtyři utrpení hmotné existence: rození, nemoc, stáří a smrt. Brahmá se také musí narodit a zemřít. Ve Védách stojí, že Brahmá se rodí na lotosovém kvĕtu vyrůstajícím z Višnuova břicha. Tak se Brahmá narodil, a když zemře, nastane konec celého vesmírného projevu.

Zrození, nemoc, stáří a smrt čeká jak na Brahmu, tak i na mravence. Živá bytost se musí zbavit tĕchto pout, protože je svou povahou vĕčná. Podle Bhagavad-gíty se jí ve skutečnosti rození ani smrt netýká. Na jāyate mriyate vā kadācit: „Duše se nerodí, ani nikdy neumírá.“ (Bhagavad-gítá 2.20) Pouze tĕlo je odsouzeno k zániku, ať už se jedná o tĕlo Brahmy nebo nepatrného mravence. Když nĕkdo žije miliony let, ještĕ to neznamená, že je nesmrtelný. Život Brahmy trvá miliony pozemských let, ale přesto se nevyhne smrti. To je podmínĕný život. Mĕli bychom dokonale poznat védská písma velkých mudrců jako Bhagavána Kapiladévy a Bhagavána Šrí Kršny, abychom se vysvobodili z kolobĕhu rození a smrti.

Obdržet vĕdomí Kršny znamená obdržet svĕtlo. Zvláštĕ v západních zemích můžeme vidĕt, že lidé jsou již vyčerpáni materialistickým způsobem života. My, živé bytosti, jsme svou přirozeností svobodní    —    rození, nemoc, stáří a smrt se nás ve skutečnosti nedotýkají. Jelikož jsme částečkami Kršny, Nejvyššího Pána, jak by tyto vĕci na nás mohly mít vliv? Kršna je sac-cid-ānanda-vigraha a všechny Jeho nedílné části jsou téže povahy. Kvalitativnĕ jsme tedy Bohu rovni; nevyrovnáme se Mu jen kvantitou. Proč bychom mĕli trpĕt při rození a smrti? V předcházejícím verši Kapiladéva říká: yoga ādhyātmikaḥ puṁsāṁ mato niḥśreyasāya. Duše je uvĕznĕna v tĕle a dokonalá jóga znamená vysvobodit duši z tĕlesného vĕzení, kterým je sužováno. Jak je možné takového dokonalého stavu jógy dosáhnout? To vysvĕtluje Pán Kapila v následujícím verši: rataṁ vā puṁsi muktaye. Jestliže se naše vĕdomí upne na Kršnu, budeme osvobozeni.

Velké duše stále opĕvují Kršnu: Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare    /    Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare. Upřímnĕ se snaží a odhodlanĕ Mu slouží. V chrámech našeho hnutí oddaní vstávají ve čtyři hodiny ráno a hned se osprchují. V půl páté následuje maṅgala-ārati a potom všichni studují védská písma. Tímto způsobem můžeme probudit naše spící vĕdomí Kršny. Náš vztah ke Kršnovi je stejnĕ blízký jako vztah otce a syna, a je proto přirozené, že mezi námi existuje láska. Syn však nĕkdy odejde z domova a na svého otce zapomene, ale otec nikdy nezapomíná. Neustále přemýšlí: „Můj syn ode mne odešel. Kdyby se jen vrátil zpátky!“ Takto přemýšlí i Kršna. My jsme všichni Kršnovi synové a Kršna se mnohem více snaží dostat nás zpátky, než se o to snažíme my. Proto Kršna přichází a říká: „Darebáku! Přestaň s tĕmi svými hmotnými nesmysly. Vymyslel sis tolik dharem a náboženství. Zanech všeho a odevzdej se jen Mnĕ.“ Kršna přichází Osobnĕ a zanechává nám Svá slova. Jeho slova jsou s Ním totožná, protože jsou také absolutní. Nyní Kršnu nevidíme, ale když udĕláme pokrok, budeme Ho moci vidĕt. Chodíme do chrámu a při pohledu na Božstva si myslíme: „To je nĕjaká modla. To není Kršna.“ S takovou mentalitou Kršnu neuvidíme. Kršna je přítomen ve Svých slovech, v Bhagavad-gítĕ. To je kṛṣṇa-vāṇī, Kršnovo poselství. Udĕláme-li pokrok v duchovním životĕ, můžeme si být vĕdomi Kršnovy přítomnosti. Pak pochopíme, že Kršna je přítomen v Božstvech, v Bhagavad-gítĕ, v chuti vody, ve svitu slunce a mĕsíce a v každém zvuku. Kršna je přítomen všude, ale človĕk musí mít poznání, aby Ho byl schopen vidĕt. To je osvobození, mukti. To je vĕdomí Kršny. Tak vypadá bhakti-jóga    —    śravaṇaṁ kīrtanaṁ viṣṇoḥ smaraṇam... Uctívání Božstev je arcanam, přednášení modliteb je vandanam a dāsyam znamená pracovat pro Kršnu a šířit hnutí pro vĕdomí Kršny.

Vĕtšina lidí chce Kršnu vidĕt, ale proč kladou takový důraz právĕ na to, aby Ho vidĕli? Proč o Nĕm nechtĕjí naslouchat? Na začátku musíme mít trochu víry, a když budeme naslouchat, naše víra poroste. Človĕk by mĕl navštĕvovat chrám, naslouchat slovům o Kršnovi a po nĕjakém čase se nechat oficiálnĕ zasvĕtit do služby Pánu. Tomu se říká bhajana-kriyā. Společnĕ s tím človĕk musí zanechat nedovoleného pohlavního života, požívání omamných látek, jedení masa a hazardu. Když ho tyto vĕci budou i nadále přitahovat, mĕl by vĕdĕt, že nedĕlá žádný pokrok. Opravdová bhajana-kriyā způsobí, že všechny anarthy (nechtĕné vĕci) zmizí. Paraṁ dṛṣṭvā nivartate. Poznáme-li nĕco lepšího, zanecháme všech nesmyslů. Když nĕkdo okusí vĕdomí Kršny, nebude chtít přestat. Opilec nemůže být bez pití, ale oddaný je opilý vĕdomím Kršny. Chceme-li být imunní vůči vlivu gun (hmotných kvalit), musíme se zamĕstnat bhakti-jógou. Na dokonalé úrovni dospĕjeme k extatické lásce k Bohu. V tomto stavu nebudeme moci být bez Kršny ani na okamžik. Tak vypadá bháva, která může přerůst v mahá-bhávu. Obyčejné lidské bytosti na ni dospĕt nemohou, neboť takové úrovnĕ mohou dosáhnout pouze gópí a Rádhárání. Ony nevydržely bez Kršny ani chvíli. To je nejdokonalejší podoba osvobození.

Kapitola devátá

Seberealizace a očištĕní mysli

TEXT 15

cetaḥ khalv asya bandhāya
muktaye cātmano matam
guṇeṣu saktaṁ bandhāya
rataṁ vā puṁsi muktaye

Je-li vĕdomí živé bytosti přitahováno ke třem kvalitám hmotné přírody, říká se, že taková duše žije podmínĕným životem. Je-li však totéž vĕdomí zamĕřeno na Nejvyšší Osobnost Božství, pak je v osvobozeném stavu.

Mezi vĕdomím Kršny a vĕdomím máji je rozdíl. Guṇeṣu neboli vĕdomí máji se vyznačuje tím, že človĕk lpí na třech kvalitách hmotné přírody a jedná buď v kvalitĕ dobra, v kvalitĕ vášnĕ, anebo v kvalitĕ nevĕdomosti. Jednání pod vlivem tĕchto kvalit, které se vždy soustřeďuje na smyslový požitek, je příčinou podmínĕného života. Je-li si človĕk vĕdom Kršny a je-li totéž vĕdomí, cetaḥ, obráceno k Nejvyšší Osobnosti Božství, ke Kršnovi, pak se ubírá cestou osvobození.

TEXT 16

ahaṁ-mamābhimānotthaiḥ
kāma-lobhādibhir malaiḥ
vītaṁ yadā manaḥ śuddham
aduḥkham asukhaṁ samam

Když se človĕk zcela zbaví nečistot v podobĕ chtíče a chamtivosti, které vznikají z iluze, že hmotné tĕlo jsem „já“ a tĕlesné vlastnictví je „moje“, říká se, že má očištĕnou mysl. V tomto čistém stavu překoná hmotné štĕstí a utrpení.

Kāma a lobha jsou dva příznaky hmotné existence. Každý chce nĕco vlastnit. Zde se říká, že chtíč a chamtivost vznikají, když se človĕk ztotožňuje se svým tĕlem. Zbaví-li se tohoto znečištĕní, jeho mysl a vĕdomí se očistí a dosáhne svého původního stavu. Když mluvíme o živé bytosti, zahrnuje to vždy také mysl a vĕdomí. Rozdíl mezi životem podmínĕným a osvobozeným spočívá v čistotĕ mysli a vĕdomí. Když se mysl a vĕdomí očistí, človĕk začíná být transcendentální vůči hmotnému štĕstí a neštĕstí.

Na začátku Kapila řekl, že dokonalá jóga umožní človĕku povznést se nad hmotné radosti a strasti, a nyní uvádí, jak toho dosáhnout: je nutné očistit svou mysl a své vĕdomí. Prostředkem očisty je bhakti-jóga. V Nárada-paňčarátře stojí, že bychom se mĕli snažit o očištĕní mysli a smyslů (tat-paratvena nirmalam). Metoda je jednoduchá: smysly je nutné zamĕstnat oddanou službou Pánu. Mysl je neustále aktivní a myšlenky není možné zastavit. Nĕkteří lidé se možná pošetile snaží vytvořit v mysli prázdnotu, ale to není možné. Jediným způsobem očisty mysli je zamĕřit ji na Kršnu. Budeme-li neustále myslet na Kršnu, naše vĕdomí se přirozenĕ očistí a hmotné touhy a chamtivost nebudou moci proniknout do našeho srdce.

Mysl může být naším přítelem nebo naším nepřítelem. Je-li čistá, je naším přítelem, a je-li znečištĕná, nakazí nás hmotnou nemocí. Když se však budeme udržovat v čistotĕ, nákaza se nás nedotkne. Podle pravidel védské civilizace musí človĕk očistit své tĕlo třikrát dennĕ: ráno, v poledne a večer. Ti, kteří přísnĕ následují bráhmanská pravidla, se sprchují třikrát dennĕ. Čistota má blízko ke zbožnosti. V podmínĕném životĕ je mysl zakrytá špinavými vĕcmi a to je naše nemoc. Zvláštĕ v nižších kvalitách vášnĕ (rajo-guṇa) a nevĕdomosti (tamo-guṇa) je toto znečištĕní velice zřetelnĕ vidĕt. Pomocí naslouchání (śravaṇa) a sankírtanu se musíme povznést alespoň do kvality dobra (sattva). Musíme naslouchat kṛṣṇa-kathā. Kršna je v srdci všech živých bytostí. Individuální duše je nedílnou částí Kršny a Kršna chce, aby se všechny individuální duše znovu obrátily k Nĕmu. Podmínĕnou duši však láká hmotný požitek, a proto podléhá kolobĕhu rození, smrti, stáří a nemoci. Je zmatená a neuvĕdomuje si, že se tato utrpení neustále opakují. Je jako pradlákův osel, který si nechá naložit na záda velké břemeno. Za trochu trávy nosí celý den tĕžký náklad a přitom ani jediný kousek prádla nepatří jemu. Tak žijí karmī. Mohou být multimilionáři, ale přitom dnem i nocí tvrdĕ pracují právĕ jako osli. Do jejich žaludku se vejde stále stejnĕ jídla bez ohledu na to, kolik mají penĕz, a ke spánku potřebují jen trochu místa. Přesto se považují za velikány. Myslí si: „Beze mne by celý národ zemřel. Budu ve dne v noci pracovat do úmoru.“ Lidé si myslí: „Patřím do této rodiny, národa, společnosti. Mám mnoho povinností.“ Neuvĕdomují si, že tato označení jsou falešná.

Šrí Čaitanja Maháprabhu říká: jīvera`svarūpa' haya    —    kṛṣṇera ̀nitya-dāsa'    —    duše je svou přirozeností vĕčným služebníkem Kršny. Myslíme si, že jsme služebníci své rodiny nebo své zemĕ, ale to je nevĕdomost, tamo-guṇa. Následováním pokynů Bhagavad-gíty se můžeme dostat na úroveň sattva-guny. Naslouchání kṛṣṇa-kathā, námĕtům o Kršnovi, odstraní z naší mysli všechny nečistoty. Také zpívání Haré Kršna a tancování pomůže odstranit všechny nečistoty. Mysl je příčinou jak připoutanosti, tak vysvobození. Znečištĕná mysl způsobuje připoutanost. V hmotném svĕtĕ se narodíme, nĕjaký čas žijeme a užíváme si nebo trpíme. Skutečný požitek to však není. Ve skutečnosti je to jen utrpení. Když zemřeme, musíme opustit své tĕlo a přijmout další. Octneme se v lůnĕ další matky, zůstaneme v nĕm devĕt mĕsíců, pak se narodíme a začne další kapitola podmínĕného života. To se opakuje znovu a znovu. Rození, nemoc, stáří a smrt. Psi a kočky to nechápou, ale človĕk si to studiem védských písem může uvĕdomit. Budeme-li opomíjet védská písma, bude všechno naše vzdĕlání zbytečné.

Lidé se zajímají o politiku, sociologii, antropologii a podobné vĕci, které jsou jen ztrátou času. Čtou stohy knih, které neopĕvují Nejvyššího Pána Hariho, a mrhají časem. Hnutí pro vĕdomí Kršny umožňuje každému, aby se stal zbožným človĕkem. Puṇya-śravaṇa-kīrtanaḥ. Není nutné rozdávat peníze nebo se koupat v Ganze. Šástry se zmiňují o mnoha šlechetných činech, které nás dovedou ke zbožnosti, ale v Kali-juze lidé ztratili sílu a vytrvalost. Jsou tak hříšní, že již nepřipadá v úvahu, aby se povznesli na úroveň zbožného života pomocí tĕchto předepsaných metod. Jedinou možností je naslouchat o Kršnovi a zpívat Jeho jméno. Kršna nám dal uši k naslouchání a jazyk k mluvení. Můžeme naslouchat realizovaným duším, a tak dovést své životy k dokonalosti. Máme možnost se očistit. Pokud se neočistíme, nemohou se z nás stát oddaní. Lidský život je určen k očistĕ. Lidé v tomto vĕku se naneštĕstí nezajímají o Kršnu, a tak trpí v hmotném svĕtĕ jeden život za druhým. V jednom životĕ mohou být bohatí a přestanou se zajímat o příští život. Myslí si: „Budu jen jíst, pít a veselit se.“ Můžeme to vidĕt na celém svĕtĕ, ale šástry říkají, že je to chyba. Nūnaṁ pramattaḥ kurute vikarmaḥ (Šrímad-Bhágavatam 5.5.4): lidé šílí po smyslovém požitku, a proto se dopouštĕjí všech možných zakázaných vĕcí. Karma je předepsaná činnost, a vikarma je pravý opak    —    vše, co je hříšné, nepatřičné nebo zakázané. Akarma je to, co človĕku nepřináší žádné výsledky. Bhagavad-gítá (3.9) říká:

yajñārthāt karmaṇo ’nyatra
loko ’yaṁ karma-bandhanaḥ
tad-arthaṁ karma kaunteya
mukta-saṅgaḥ samācara

„Každý musí konat činy jako obĕť Višnuovi, jinak ho poutají k hmotnému svĕtu. Proto, ó synu Kuntí, vykonávej své povinnosti k Jeho potĕšení, a tím se vysvobodíš.“

Když jsou lidé v kvalitĕ vášnĕ a nevĕdomosti, jejich jednání se nazývá vikarma. Nestarají se o svůj příští život a jedí všechno možné stejnĕ jako prasata. Nestarají se o příkazy šáster a jsou naprosto nezodpovĕdní. Jsou jako chlapci z ulice, kteří nemají náležité vzdĕlání a o nic se nestarají. Dĕlají, co se jim zlíbí, protože se o nĕ jejich matka ani otec nezajímají. Bezstarostný život je životem v tamo-gunĕ. Lidé jednají hříšnĕ a nestarají se o následky svého jednání. Vyhledávají smyslový požitek a dopouštĕjí se všemožných hříchů. V Kalkatĕ jsem vidĕl lidi, kteří se bavili tím, že podřezávali slepicím krky a smáli se, jak slepice ještĕ bĕhaly kolem a padaly. V západních zemích se nĕkdy studenti chodí dívat na jatka, jak se porážejí krávy. V tomto vĕku lidé nacházejí potĕšení v nejrůznĕjších hříšných vĕcech. Nemají rozum, aby si uvĕdomili, že tento život je pomíjivý a plný utrpení. Jsou zcela v kvalitĕ nevĕdomosti, stejnĕ jako zvířata, která zabíjejí. Když nĕkdo přijde na pastvu a podřeže nĕkterému zvířeti krk, ostatní zvířata tam budou klidnĕ stát, dívat se na to a dále se pást. Nepochopí, že příštĕ může být řada na nich. Lidé v Kali-juze jsou právĕ takoví, ale hnutí pro vĕdomí Kršny se je snaží přivést alespoň trochu k rozumu. Říkáme lidem: „Nechovejte se jako zvířata. Buďte lidmi.“ Čaitanja Maháprabhu říkal:

kṛṣṇa bhuli’ sei jīva anādi-bahirmukha
ataeva māyā tāre deya saṁsāra-duḥkha

„Živá bytost, která zapomnĕla na Kršnu, je již od nepamĕti připoutána k vnĕjšímu rysu, k máji. Iluzorní energie jí na pouti hmotné existence přináší různé druhy utrpení.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 20.117) Zapomene-li človĕk na Kršnu, jedná zcela pošetile a májá mu posílá jedno utrpení za druhým.

māyā-mugdha jīvera nāhi svataḥ kṛṣṇa jñāna
jīvere kṛpāya kailā kṛṣṇa veda-purāṇa

„Podmínĕná duše nemůže probudit vĕdomí Kršny svou vlastní snahou. Pán Kršna proto milostivĕ sestavil védskou literaturu i s Puránami, které tvoří její dodatky.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 20.122)

Chceme-li se vymanit z vlivu tamo-guny a radžo-guny, musíme využít védských písem: Védánty, Upanišad, Rámájány, Mahábháraty a mnoha ostatních. Celý svĕt se točí kolem kámy a lóbhy. Káma znamená „chtíč“ a lóbha je „chamtivost“. Lidé nikdy nebudou mít dost sexu nebo penĕz a jejich srdce jsou plná nechtĕných vĕcí, které je třeba odstranit nasloucháním, přednášením a zpíváním. Lidský život je určen k odstranĕní anarth neboli nechtĕných vĕcí, ale kde je univerzita, na které by se tato očistná vĕda vyučovala? Hnutí pro vĕdomí Kršny je jedinou organizací, která se tím zabývá. Nečistoty jsou v našem srdci, ale Kršna je tam také a může nám pomoci. Naṣṭa-prāyeṣv abhadreṣu nityaṁ bhāgavata-sevayā (Šrímad-Bhágavatam 1.2.18). Musíme pravidelnĕ naslouchat Šrímad-Bhágavatamu a zpívat Haré Kršna. Tyto dvĕ metody nám doporučil Čaitanja Maháprabhu. Haridás Thákur zpíval tři sta tisíc svatých jmen dennĕ, ale my jsme pro každého stanovili šestnáct kol. Jsme však tak pokleslí a ubozí, že často nedokážeme ani to. Nemĕli bychom ztrácet čas čtením nĕjakých hloupostí a zbytečnými řečmi. Místo toho máme studovat Šrímad-Bhágavatam. Náš čas je vzácný. Čánakja Pandit řekl: āyuṣaḥ kṣaṇa eko 'pi na labhyaḥ svarṇa-koṭibhiḥ. Můžeme žít sto let, ale i kdybychom zaplatili milion dolarů, nedokážeme vrátit zpátky ani jediný okamžik. Nemůžeme si přidat ani jediný okamžik a nemůžeme ani jediný okamžik vrátit. Říká se, že čas jsou peníze    —    jen si představte, kolik penĕz jste již ztratili. Čas je ještĕ cennĕjší než peníze, protože ho nelze vrátit zpátky. Nesmíme ztratit ani jediný okamžik. Lidský život je určený ke zpívání a čtení védské literatury. Mezinárodní společnost pro vĕdomí Kršny vydává mnoho knih, aby jich lidé mohli využít a dovést svůj život k dokonalosti. Šrímad-Bhágavatam bychom nemĕli jen číst, mĕli bychom také sloužit osobĕ bhāgavata, která Šrímad-Bhágavatamem žije. Nityam bhāgavata-sevayā. Tak můžeme dosáhnout stavu bhagavad-bhakti, ale nejprve se musíme zbavit nechtĕných vĕcí v srdci, anarth. V současnosti ztrácíme čas a myslíme si: „To je moje zemĕ. To je můj národ. To je moje tĕlo a moje rodina...“ Nityaṁ bhāgavata-sevayā. Když pokročíme na úroveň sattva-guny, můžeme se zbavit všech tĕchto iluzorních pojetí života. Pak nás nebude rušit tamo-guna a radžo-guna, kāma ani lobha (chtíč a chamtivost). To je úroveň vasudeva. Oṁ namo bhagavate vāsudevāya.

V následujícím verši Kapiladéva popíše výsledky úspĕšnĕ dokončeného očistného procesu.

TEXT 17

tadā puruṣa ātmānaṁ
kevalaṁ prakṛteḥ param
nirantaraṁ svayaṁ-jyotir
aṇimānam akhaṇḍitam

V tomto stavu může duše realizovat, že je transcendentální hmotné existenci, nedílná a zářící, třebaže je velice malá.

Ve stavu čistého vĕdomí neboli vĕdomí Kršny může človĕk realizovat, že je nepatrná částečka Nejvyššího Pána. V Bhagavad-gítĕ stojí, že jīva, individuální živá bytost, je vĕčnou nedílnou součástí Nejvyššího Pána. Jako jsou sluneční paprsky drobnými částečkami zářícího Slunce, tak je živá bytost nepatrnou částí Nejvyšší Duše. Individuální duše a Nejvyšší Pán se neliší, jak jsme na to zvyklí v hmotném svĕtĕ. Individuální duše je Jeho částí od samého počátku. Nemĕli bychom si myslet, že individuální duše je částice, která se oddĕlila od Nejvyššího Celku. Podle májávádské filozofie existuje Nejvyšší Celek, ale Jeho část zvaná jīva se dostala pod vliv iluze. Tato filozofie je nepřijatelná, protože ducha nelze rozdĕlit jako hmotu. Jīva je částí vĕčnĕ. Nejvyšší Duše a individuální duše, její část, existují vždy současnĕ. Pokud bude existovat Slunce, budou existovat i částice slunečního svitu.

Ve védských písmech se velikost duše přirovnává k jedné desetitisícinĕ konečku vlasu. Duše je nekonečnĕ malá. Nejvyšší Duše je nekonečnĕ velká, ale živá bytost, individuální duše, je nekonečnĕ malá, třebaže se kvalitativnĕ od Nejvyšší Duše neliší.

V tomto verši je důležité povšimnout si dvou slov. První je nirantaram, což znamená „nelišící se“ nebo „téže kvality“. Povaha duše je zde také popsána slovem aṇimānam, což znamená „nekonečnĕ malá“. Nejvyšší Duše je všepronikající, ale individuální duše je velice malá. Akhaṇḍitam neznamená jen „fragmentární“, ale také „svojí povahou nekonečnĕ malá“. Nikdo nedokáže oddĕlit částice slunečního svĕtla od Slunce, ale tyto částice současnĕ nebudou nikdy tak velké jako Slunce. Živá bytost je svou povahou kvalitativnĕ stejná jako Nejvyšší Duše, ale je nekonečnĕ malá.

Seberealizace znamená vidĕt svou pravou totožnost jako nepatrná jīva. V současnosti vidíme tĕlo, ale to není naše pravá totožnost. Nevidíme osobu, která tĕlo vlastní. Bhagavad-gítá nám ze všeho nejdříve říká, že tĕlo a majitel tĕla se vzájemnĕ liší. Když pochopíme, že nejsme toto tĕlo, jsme na počátku seberealizace. Tomuto stavu se říká brahma-bhūta. Ahaṁ brahmāsmi. Nejsem toto tĕlo, jsem duše. Jaké jsou vlastnosti duše? Duše je aṇimānam, nepatrná. Jsme také jyoti, zářiví    —    stejnĕ jako Bůh, ale Bůh je brahma-jyoti, všepronikající a nekonečný. Podle májávádské teorie jsme stejní jako brahmajyoti. Májávádští filozofové uvádĕjí příklad nádoby a prostoru. Prostor je jak vnĕ nádoby, tak i uvnitř. Pouze stĕny nádoby vytvářejí předĕl. Když se nádoba rozbije, vnĕ a uvnitř splyne v jedno. Tento příklad však nelze použít pro duši, neboť podle Bhagavad-gíty (2.24) má duše následující vlastnosti:

acchedyo ’yam adāhyo ’yam
akledyo ’śoṣya eva ca
nityaḥ sarva-gataḥ sthāṇur
acalo ’yaṁ sanātanaḥ

„Individuální duše je nezničitelná, nerozpustná a nemůže být ani spálena, ani vysušena. Je trvalá, všudypřítomná, nemĕnná, nehybná a vĕčnĕ stejná.“ Duše nemůže být rozťata na kousky ani rozdĕlena. To znamená, že duše je vĕčnĕ nepatrná. Všichni jsme vĕčnými částmi Šrí Kršny. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (15.7):

mamaivāṁśo jīva-loke
jīva-bhūtaḥ sanātanaḥ

„Živé bytosti v podmínĕném svĕtĕ jsou Mými vĕčnými fragmentárními částečkami.“ Slovo sanātana znamená „vĕčný“ a slovo aṁśa znamená „částice“. Kršna, Bůh, je velký. Nikdo se Mu nevyrovná a nikdo není vĕtší než On. Říká se, že Bůh je velký, ale my nechápeme, jak velký ve skutečnosti je. Je tak ohromný, že z pórů Jeho tĕla emanují miliony vesmírů.

yasyaika-niśvasita-kālam athāvalambya
jīvanti loma-vila-jā jagad-aṇḍa-nāthāḥ
viṣṇur mahān sa iha yasya kalā-viśeṣo
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Brahmové a ostatní vládci hmotného svĕta emanují z pórů Mahá-Višnua a žijí po dobu Jeho výdechu. Uctívám prvotního Pána Góvindu, Jehož podoba Mahá-Višnua je částí Jeho úplné části.“ (Brahma-sanhitá 5.48)

Z Mahá-Višnuova dechu emanují miliony vesmírů. V desáté kapitole Bhagavad-gíty Kršna naznačuje Ardžunovi, jaký je Jeho majestát, a Svůj popis uzavírá slovy (10.42):

atha vā bahunaitena
kiṁ jñātena tavārjuna
viṣṭabhyāham idaṁ kṛtsnam
ekāṁśena sthito jagat

„K čemu je ti však zapotřebí tak podrobného vĕdĕní, Ardžuno? Jedinou Svou částečkou pronikám celým vesmírem a udržuji jej.“

Existence vesmíru (jagat) se zakládá na jediném zlomku Kršnovy mystické síly. S takovým vĕdomím musíme chápat velikost Boha a své postavení jako Jeho nepatrné části. V Puránách je uvedeno, že individuální duše je velká jako jedna desetitisícina konečku vlasu. Kdybychom byli schopni rozdĕlit koneček vlasu na deset tisíc částí, mohli bychom začít chápat, že duše je neviditelná. Seberealizace znamená vĕdĕt, že jsme pouze malé částečky. Duše, malá duchovní částice, je v každém z nás, ale není viditelná hmotnýma očima. V hmotném vesmíru neexistuje přístroj, který by nám umožnil vidĕt duši. Nejsme schopni ji spatřit, a proto říkáme, že je nirākāra, beztvará. Jestliže si ale nedokážeme představit její rozmĕr (ākāra), ještĕ to neznamená, že neexistuje. Živá bytost má svou podobu. Nepatrné mikroby můžeme také jen stĕží vidĕt, ale přesto mají tĕlo, skládající se z mnoha funkčních částí. Duše je v komárovi a také v slonu a ostatních velkých zvířatech.

Když skutečnĕ pochopíme svou duchovní totožnost, náš život bude úspĕšný. V současnosti se ztotožňujeme s tĕlem, a dokud si neuvĕdomíme, že se od tĕla lišíme, nejsme o nic lepší než psi a kočky, i když máme rozsáhlé vĕdecké poznání. Podmínĕná duše považuje tĕlo za své vlastní já, a živá bytost si proto myslí, že je Američan, Ind, bráhman, kšatrija, muž, žena, slon a tak dále. S tímto tĕlesným vĕdomím lidé považují své manželky a dĕti za své vlastní a zemi, ve které se narodili, za hodnou uctívání. Za svou zemi jsou připraveni bojovat a zemřít. V současnosti se všichni dřou pod vlivem této iluze. Chtĕjí-li pochopit svou duchovní totožnost, musí najít pravého gurua.

Realizovat svou totožnost znamená pochopit, že jsme nedílné části Kršny, že jsme velice nepatrní a že máme vĕčný vztah ke Kršnovi, stejnĕ jako část k celku. Nikdy nemůžeme být tak velcí jako Kršna, i přes to, že jsme kvalitativnĕ totožní. Nikdo není Bohu roven a nikdo není vĕtší než On. Když nĕkdo prohlašuje, že je Bůh, musí dokázat, že mu nikdo není roven a že ho nikdo nepřevýší. Jestliže to dokáže, pak je Bůh. Je to jednoduchá definice. V Brahma-sanhitĕ (5.1) je to potvrzeno: īśvaraḥ paramaḥ krṣṇaḥ. Slovo īśvara znamená „vládce“ a parama znamená „nejvyšší“. My, živé bytosti, jsme do určité míry také vládci. Nĕkdy jsme schopni ovládat členy své rodiny, manželky, dĕti. Nebo vládneme v naší kanceláři, továrnĕ, zemi a podobnĕ. Jsou menší vládci a vĕtší vládci. Brahmá ovládá celý vesmír, ale přesto není nejvyšším vládcem. Šástry říkají, že i Brahmá, nejvĕtší živá bytost ve vesmíru, se podrobil meditaci, aby se naučil vládnout. Tene brahma hṛdā ya ādi-kavaye (Šrímad-Bhágavatam 1.1.1).

Brahmá se nejprve naučil ovládat vesmír, a tím se kvalifikoval do postavení Brahmy. Narodil se jako Brahmá, ale i přesto musel získat poznání. Brahmá byl první živou bytostí ve vesmíru    —     kdo ho tedy učil? Kršna. Šrí Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (10.2): aham ādir hi devānām. „Já jsem původcem všech polobohů.“

Původními polobohy jsou Brahmá, Višnu a Šiva. Šrí Kršna je Višnu a je učitelem Brahmy a Šivy. Proto se říká, že Kršna je zdrojem všech polobohů.

Nemĕli bychom hloupĕ prohlašovat, že se vyrovnáme Bohu. Mĕli bychom pochopit, že jsme jako jiskry původního ohnĕ. Jiskry jsou také oheň, ale když odlétnou od původního ohnĕ, pohasnou. Je pošetilé myslet si, že když jsme kvalitativnĕ totožní s Bohem, jsme Bozi. Můžeme být īśvara, vládce, ale nemůžeme být īśvaraḥ paramaḥ, nejvyšší vládce. V dnešní dobĕ je módní prohlašovat se za Nárájana, Boha. Májávádíni si navzájem říkají „Nárájane“ a myslí si, že se všichni stali Nárájanem. Dnes je všude plno Nárájanů. Ale jak bychom se mohli stát Nárájanem? Nárájan je jeden a šástry nás varují:

yas tu nārāyaṇaṁ devaṁ
brahma-rudrādi-daivataiḥ
samatvenaiva vīkṣeta
sa pāṣaṇḍī bhaved dhruvam

„Každý, kdo si myslí, že Višnu je na téže úrovni s ostatními polobohy, má být okamžitĕ považován za hříšníka s nedostatečným duchovním poznáním.“ Když nĕkdo přirovnává Nárájana k polobohům, svĕdčí to jen o jeho slabé inteligenci. Nyní je také v módĕ daridra-nārāyaṇa, chudý Nárájan    —    chudý človĕk na ulici je prohlašován za Nárájana. Ale co je to za nesmysl? Nárájan je vznešený Nejvyšší Pán, Nejvyšší Osobnost Božství. Dokonce i Šankaráčárja říká: nārāyaṇaḥ paro 'vyaktāt. Nárájan je nad tímto vesmírem. Avyaktād aṇḍa-sambhavaḥ: Celý vesmír pochází z avyakta. Nárájana bychom nemĕli k nikomu přirovnávat, tím ménĕ k chudákovi na ulici (daridra). To je hloupost. Nárájan je Lakšmípati, manžel a vládce bohynĕ štĕstí. Jak by mohl být daridra? Šástry nás varují, že ten, kdo si myslí, že polobozi jsou rovni Nárájanovi, je pāṣaṇḍī, ateista. Nesmíme si myslet, že když jsme dosáhli vysvobození, stali jsme se Nárájanem. Přísným pokáním a odříkáním se človĕk může povýšit na úroveň Brahmanu, ale tím se nestává Parabrahmanem. Āruhya kṛcchreṇa paraṁ padaṁ tataḥ (Šrímad-Bhágavatam 10.2.32). Když človĕk nechce uctívat lotosové nohy Kršny, poklesne na hmotnou úroveň, třebaže se již povýšil na úroveň Brahmanu. Můžeme dospĕt až k záři Brahmanu, ale protože tam nenajdeme žádný úkryt, vrátíme se do hmotného svĕta. Můžeme se dostat na Brahmalóku, nejvyšší planetu v hmotném vesmíru, ale ani tam není naše postavení stálé. V paravjómĕ, duchovním nebi, jsou však miliony Vaikunthalók, nesmírnĕ velkých duchovních planet, a pokud nedospĕjeme na jednu z nich, poklesneme znovu do hmotného svĕta.

Nestačí povýšit se na úroveň Brahmanu. Brahman je sat (bytí) a částečná realizace Absolutní Pravdy. To, po čem skutečnĕ toužíme, je ānanda. Sac-cid-ānanda: cit znamená „poznání“, ale ani to není úplné. K úplné realizaci je zapotřebí ānanda, blaženost. Ánandu nenajdeme, když budeme létat po obloze. Dříve nebo pozdĕji budeme muset přistát na letišti. Ánandu nemůžeme zakusit, když se povzneseme do záře Brahmanu. Najdeme ji na duchovních planetách, kde sídlí Nárájan, Kršna. Paras tasmāt tu bhāvo 'nyo 'vyakto 'vyaktāt sanātanaḥ (Bhagavad-gítá 8.20). Musíme proniknout na duchovní planety a šťastnĕ žít ve společnosti Nejvyšší Osobnosti Božství. Jinak se budeme muset znovu vrátit do hmotného svĕta. Jak je možné dostat se do společnosti Nejvyššího Pána? Musíme se snažit porozumĕt Kršnovi. Proč přichází? Co dĕlá? Jak vypadá?

Cílem hnutí pro vĕdomí Kršny je učit lidi o Kršnovi. Jestliže Mu porozumíme, náš život bude úspĕšný. Pokud bude v našem srdci chtíč a hnĕv, nikdy nebudeme moci Kršnovi porozumĕt. Bhakti-jóga je způsob, jak se zbavit chtíče (kámy), chamtivosti (lóbhy) a vlivu nižších kvalit hmotné přírody    —    kvality vášnĕ (radžo-guny) a nevĕdomosti (tamo-guny). Jakmile se zapojíme do oddané služby, okamžitĕ se osvobodíme od vlivu gun. Protože sami nevíme, jak se obrátit na Nejvyššího Pána, musíme následovat zásady bhakti-jógy, které následovali všichni áčárjové. Když jde malý chlapec do školy, musí dodržovat zásady a pravidla, ale za nĕjakou dobu si na nĕ zvykne a nikdo mu je nemusí připomínat. Sám chodí včas do školy, posadí se na své místo a začne se učit. V našem hnutí pro vĕdomí Kršny máme také různé zásady. Musíme ráno vstávat na mangala-árati, zpívat šestnáct kol Haré Kršna mantry dennĕ a dodržovat ostatní pravidla bhakti-jógy. Postupnĕ najdeme v oddané službĕ Kršnovi zalíbení a začneme do této vĕdy pronikat hloubĕji. Když pokročíme na tuto úroveň, budeme okamžitĕ seberealizovaní.

Kapitola desátá

Duchovní a hmotná připoutanost

TEXT 18

jñāna-vairāgya-yuktena
bhakti-yuktena cātmanā
paripaśyaty udāsīnaṁ
prakṛtiṁ ca hataujasam

Díky poznání a odříkání v oddané službĕ vidí seberealizovaný človĕk vše v pravém svĕtle. Přestává ho zajímat hmotný svĕt a všechny hmotné vlivy na nĕj působí mnohem ménĕ.

Mikroby nakažlivé nemoci mohou působit jen na slabší jedince a právĕ tak vliv hmotné přírody neboli iluzorní energie Pána může působit jen na slabší, podmínĕné duše, zatímco osvobozených duší se nedotkne. Být seberealizovaný znamená nacházet se na osvobozené úrovni. Své přirozené postavení může človĕk pochopit pomocí poznání a odříkání (vairāgya). Bez poznání nemůžeme být realizovaní. Poznáme-li, že jsme nepatrné částečky Nejvyšší Duše, přestane nás zajímat hmotný, podmínĕný život. To je začátek oddané služby. Pokud se nevysvobodíme z hmotného pojetí života, nebudeme se moci zapojit do oddané služby Pánu. Proto se v tomto verši říká: jñāna-vairāgya-yuktena. Když si je človĕk plnĕ vĕdom svého přirozeného postavení, je v životním stádiu odříkání a nejeví zájem o hmotné svody, pak se prostřednictvím čisté oddané služby (bhakti-yuktena) může stát láskyplným služebníkem Pána. Paripaśyati znamená, že je schopen všechno vidĕt v pravém svĕtle. Pak se vliv hmotné přírody témĕř vytratí. Potvrzuje to také Bhagavad-gítá: brahma-bhūtaḥ prasannātmā    —    seberealizovaný človĕk se vymaní z vlivu hmotné přírody a dosáhne štĕstí. Nikdy se nermoutí a po ničem netouží. Pán označuje tento stav za mad-bhaktiṁ labhate parām, skutečný začátek oddané služby. V Nárada-paňčarátře je potvrzeno, že v oddané službĕ Pánu je možné zamĕstnat pouze očištĕné smysly. Oddaným nemůže být ten, koho přitahují hmotné vĕci.

V podmínĕném stavu jsme ovlivnĕni hmotnou přírodou. Dříve již bylo vysvĕtleno, jak jsme podmínĕni třemi kvalitami hmotné přírody    —    nevĕdomostí, vášní a dobrem. Dobro je nadřazené nevĕdomosti a vášni, protože v kvalitĕ dobra můžeme porozumĕt Kršnovi a dostat se tak na transcendentální úroveň. V tomto vĕku jsou lidé ovlivnĕni nižšími kvalitami, vášní a nevĕdomostí. Pod jejich vlivem nejsme schopni sloužit Kršnovi. Nĕkomu sloužit je přirozené, takže když nesloužíme Kršnovi, musíme sloužit máji. Nikdy se nestaneme pány. Kdo může říci, že nikomu neslouží? Sloužíme své rodinĕ, společnosti, zemi, svému podniku, svému autu a tolika jiným vĕcem. Když nenajdeme nikoho, komu bychom mohli sloužit, koupíme si kočku nebo psa a sloužíme jim. Proč? Protože je to pro nás přirozené. Pouze nevíme, komu svou službu vĕnovat. Služba je určena Kršnovi. V hmotném svĕtĕ sloužíme svému chtíči, ale žádnou zvláštní radost nám to nepřináší. Chodíme také do práce a sloužíme, abychom dostali peníze. V tomto případĕ nesloužíme žádné osobĕ, ale penĕzům. V hmotném svĕtĕ sloužíme smyslům a penĕzům. Sloužíme za každých okolností. Sloužit jednoduše musíme.

Jediným pánem je ve skutečnosti Kršna. Ekale īśvara kṛṣṇa, āra saba bhṛtya (Čaitanja-čaritámrta, Ádi 5.142). Všichni polobozi, lidské bytosti, zvířata, stromy a všichni ostatní    —    všichni jsou služebníci. Seberealizace znamená pochopit, že jsme vĕční služebníci Kršny a že naší jedinou povinností je sloužit Mu. Seberealizace neznamená myslet si: ahaṁ brahmāsmi    —    „Jsem Brahman, jsem Bhagaván.“ Jak bychom se mohli stát Bhagavánem? Kdybychom byli Bhagaván, byli bychom svrchovanĕ mocní. Proč tedy trpíme? Proč jsme pod vlivem máji? Může se Bhagaván dostat pod vliv máji? Ne. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ, že prakṛti, májá, jedná pod Jeho dohledem. Májá je Kršnova služebnice, a staneme-li se služebníky máji, jak můžeme sloužit Kršnovi, Bhagavánovi? To je seberealizace. Jñāna-vairāgya-yuktena. Skutečné duchovní poznání znamená vĕdĕt, že nejsme služebníci nikoho jiného než Kršny. Jelikož jsme pod vlivem iluze, sloužíme chtíči a chamtivosti (kāma, lobha, moha, mātsarya), aniž z toho máme nĕjaký prospĕch či potĕšení. Kāmādīnāṁ kati na katidhā pālitā durnideśā: „Rozkazy chtíče nemají konce.“ (Bhakti-rasámrta-sindhu 3.2.25) Když pochopíme, že naše potĕšení spočívá ve službĕ Kršnovi, dosáhneme úrovnĕ jñāna-vairāgya. Ve Šrímad-Bhágavatamu (1.2.7) se říká:

vāsudeve bhagavati
bhakti-yogaḥ prayojitaḥ
janayaty āśu vairāgyaṁ
jñānaṁ ca yad ahaitukam

„Oddanou službou Nejvyšší Osobnosti Božství, Šrí Kršnovi, človĕk okamžitĕ získá bezpříčinné poznání a ztratí zájem o hmotný svĕt.“ Jestliže se človĕk zapojí do služby Vásudévovi, Kršnovi, získá poznání a stane se z nĕj mahátmá. Mahátmá je ten, kdo poznal, že Kršna je všechno. Kdo to neví, není mahátmá, ale durátmá, darebák. Jaké je postavení a poznání mahátmy? Kršna říká:

mahātmānas tu māṁ pārtha
daivīṁ prakṛtim āśritāḥ
bhajanty ananya-manaso
jñātvā bhūtādim avyayam

„Velké duše, které nejsou poblouznĕny, ó synu Prthy, jsou pod ochranou Božské přirozenosti. Plnĕ se zamĕstnávají v oddané službĕ, protože vĕdí, že jsem původní a nepomíjivá Nejvyšší Osobnost Božství.“ (Bhagavad-gítá 9.13)

Jako mahátmu si nemůžeme vybrat kohokoliv. Mahátmá musí být pod ochranou daivī prakṛti, Božské přirozenosti. Prakrti je dvojího druhu: parā prakṛti a aparā prakṛti. Aparā prakṛti je hmotný svĕt a daivī prakṛti je duchovní svĕt. Jakmile človĕk pochopí, že v hmotném svĕtĕ zbytečnĕ slouží máji v podobĕ společnosti, přátel, zemĕ a podobnĕ, dospĕje na úroveň džňány, poznání. Toto poznání ho okamžitĕ povýší na úroveň brahma-bhūta, realizace Brahmanu, a tak dosáhne štĕstí (prasannātmā). Můžeme se zeptat: „Proč mám sloužit Kršnovi?“ Již jsme vysvĕtlili, že část přirozenĕ slouží celku. Celkem je Kršna a individuální bytosti jsou určeny k tomu, aby Ho uspokojovaly. Īśāvāsyam idaṁ sarvam.

Existuje mnoho vládců, íšvarů, ale nejvyšší íšvara je Kršna. Když človĕk dospĕje k této realizaci, dosáhl dokonalého poznání a vykonává oddanou službu v duchu bhakti-jógy. Hlupáci říkají, že bhakti je určena jen pro ajñānī, ménĕ inteligentní lidi, ale ve skutečnosti je tomu naopak. V Bhagavad-gítĕ Kršna naznačuje, že pouze jñānī neboli moudrý človĕk se Mu po mnoha a mnoha zrozeních odevzdá.

Mĕli bychom vĕdĕt, že pokud jsme nepochopili Kršnu, jsme stále ještĕ hlupáci. Můžeme se vydávat za velké učence a jñānī, ale ve skutečnosti jsme hlupáci. To je závĕr šáster. Skutečný jñānī se odevzdá Kršnovi.

Existuje mnoho dharem neboli činností. Nĕkteré jsou zbožné a nĕkteré bezbožné, ale Kršna nám říká, abychom zanechali obou. Ardžuna si myslel, že bojovat s příbuznými je bezbožné, ale Kršna naléhal, aby bojoval. Jak mohl Ardžuna jednat bezbožnĕ? Ve skutečnosti nejednal bezbožnĕ, protože služba Kršnovi je transcendentální zbožným i bezbožným činům. Když gópí o půlnoci uslyšely zvuk Kršnovy flétny, bĕžely za Ním do lesa. Podle šáster je nemorální, aby se mladé dívky stýkaly s mladým chlapcem v lese uprostřed noci. Jejich chování ale nebylo bezbožné, protože gópí to dĕlaly pro Kršnu. Čaitanja Maháprabhu, který byl tak přísný, že se k nĕmu žádná žena nesmĕla ani přiblížit, aby se Mu poklonila, řekl: ramyā kacid upāsanā vraja-vadhū-vargeṇa yā kalpitā. „Kdo by mohl uctívat Kršnu lépe než gópí z Vradži?“ Nám se mohlo zdát nemorální, když gópí tančily s Kršnou, ale Čaitanja Maháprabhu říká, že jejich vztah ke Kršnovi je nejvyšší podobou odříkání. To je skutečné transcendentální poznání. Službou Kršnovi človĕk transcenduje všechny zbožné a bezbožné činnosti. Zbožnost a bezbožnost patří do hmotných kvalit. Oddaná služba Kršnovi je transcendentální dobrému i špatnému, zbožnému i bezbožnému. Bhakti-jóga začíná završením džňány a vairágji. Džňána je poznání a vairágja je odříkání všeho hmotného a zamĕstnání mysli v duchovních činnostech. Obojího automaticky dosáhneme, zamĕstnáme-li se v oddané službĕ Kršnovi.

TEXT 19

na yujyamānayā bhaktyā
bhagavaty akhilātmani
sadṛśo ’sti śivaḥ panthā
yogināṁ brahma-siddhaye

Žádný jogín nemůže dosáhnout dokonalosti seberealizace, pokud se nezamĕstná v oddané službĕ Nejvyšší Osobnosti Božství, neboť to je jediná příznivá cesta.

Zde je jasnĕ vysvĕtleno, že poznání a odříkání nejsou nikdy dokonalé, pokud nejsou spojeny s oddanou službou. Na yujyamānayā znamená „bez odchýlení“. Mluvíme-li o oddané službĕ, nabízí se otázka, komu má být určena. Oddaná služba má být vykonávána pro Nejvyšší Osobnost Božství, Nadduši všech a všeho, protože je to jediná zaručená cesta seberealizace neboli realizace Brahmanu. Slovo brahma-siddhaye znamená pochopit, že se lišíme od hmoty, pochopit, že jsme Brahman. Védy říkají: ahaṁ brahmāsmi. Brahma-siddhi znamená, že se lišíme od hmoty, že jsme duše. Existuje mnoho druhů jogínů, ale každý z nich by mĕl dosáhnout seberealizace neboli realizace Brahmanu. Zde je jasnĕ řečeno, že není možné dosáhnout brahma-siddhi, pokud se človĕk zcela nezapojí do oddané služby Nejvyšší Osobnosti Božství.

Na začátku druhé kapitoly Šrímad-Bhágavatamu se říká, že oddanou službu Vásudévovi automaticky provází duchovní poznání a odpoutanost od hmotného svĕta. Oddaný o nĕ nemusí zvlášť usilovat. Oddaná služba je tak mocná, že každému přinese vše potřebné. Śivaḥ panthā: je to jediná příznivá cesta k seberealizaci. Oddaná služba je nejdůvĕrnĕjší cestou k realizaci Brahmanu. Je-li realizace Brahmanu dosaženo prostřednictvím oddané služby, znamená to, že takzvaná realizace Brahmanu neboli realizace zářící brahmadžjóti není brahma-siddhi. Za brahmadžjóti je Nejvyšší Osobnost Božství. V Upanišadách se oddaný modlí k Pánu, aby laskavĕ odstranil Svou záři, aby oddaný mohl v této brahmadžjóti vidĕt skutečnou vĕčnou podobu Pána. Bez realizace transcendentální podoby Pána není možné dosáhnout bhakti. Bhakti vyjevuje existenci příjemce oddané služby a oddaného, který ji nabízí. Brahma-siddhi je realizace Nejvyšší Osobnosti Božství prostřednictvím oddané služby. Poznání tĕlesné záře Osobnosti Božství není dokonalou úrovní brahma-siddhi neboli realizace Brahmanu. Ani realizace Paramátmy není dokonalá, protože Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství je akhilātmā    —     Nadduše. Ten, kdo realizoval Osobnost Božství, realizuje také ostatní rysy Boha, Paramátmu a Brahman, a tato souhrnná realizace se nazývá brahma-siddhi.

Již jsme uvedli, že yoga znamená „spojení“. Brahma-siddhaye znamená „seberealizace“ a ahaṁ brahmāsmi znamená „já jsem duše“. Poznání, že jsme duše, k dokonalosti nestačí. Musíme pokročit dále. Horečka se sníží, ale abychom se zcela uzdravili, musí se nám vrátit také síla a chuť k jídlu. Teprve potom se nemoci zbavíme a žijeme normálním zdravým životem. Pouhá realizace naší duchovní podstaty nestačí. Musíme se zamĕstnat duchovní činností a touto činností je bhakti. Májávádští filozofové si myslí, že stačí zastavit všechny hmotné činnosti a buddhisté zastávají nirvánu, ukončení hmotného života, ale nikdo nejde dále. Faktem je, že trpíme kvůli hmotnému zapletení. Tĕlo se skládá ze zemĕ, vody, ohnĕ, vzduchu, éteru, mysli, inteligence a falešného ega. Buddhisté a májávádíni chtĕjí s tĕmito prvky skoncovat a říkají: „Ať se zemĕ vrátí do zemĕ, voda do vody, oheň do ohnĕ a my se staneme ničím.“ Když zboříme dům hmotného tĕla a staneme se ničím, dosáhneme nirvány. Nirvána znamená konec radostí a bolestí. Májávádíni a buddhisté říkají, že nádoba může vydávat nĕjaký zvuk, dokud ji zcela nenaplníme. Prohlašují, že na úrovni realizace Brahmanu všechny védské mantry končí. Jinými slovy říkají, že svĕt je falešný, mithyā, a mĕli bychom ho anulovat. Pouhá realizace Brahmanu, realizace, že jsme duše, nestačí. Musíme realizovat, že Bhagaván je všude:

eko ’py asau racayituṁ jagad-aṇḍa-koṭiṁ
yac-chaktir asti jagad-aṇḍa-cayā yad-antaḥ
aṇḍāntara-stha-paramāṇu-cayāntara-sthaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Uctívám prvotního Pána Góvindu, který Svou úplnou částí vstupuje do každého vesmíru a každého atomu, a tak projevuje Svou nekonečnou energii po celém hmotném stvoření.“ (Brahma-sanhitá 5.35)

Šrí Bhagaván není sám. Je nejen lokalizovaný, ale je také všude. I když je Kršna na určitém místĕ, zároveň je také všudypřítomný. Když je tady, ještĕ to neznamená, že nemůže být zároveň i nĕkde jinde. My jsme podmínĕné duše, a když sedíme ve své kanceláři, nemůžeme být zároveň i doma. Ale Kršna takový není. Goloka eva nivasaty akhilātma-bhūtaḥ. Kršna je neustále v Gólóce Vrndávanĕ, ale přesto je aṇḍāntara-stha-paramāṇu-cayāntara-stham. Je v každém atomu ve vesmíru. Vesmír existuje díky Garbhódakašájí Višnuovi. Existují miliony vesmírů a všechny bezchybnĕ pracují díky přítomnosti Garbhódakašájí Višnua. Nemĕli bychom si myslet, že všechny planety se vznášejí v prostoru bez uspořádání. Vše je přesnĕ určeno.

Chceme-li se úplnĕ vymanit z vlivu hmotných kvalit, musíme být nejen na úrovni džňány a vairágji, ale také bhakti. Když řekneme „bhakti“, nĕkteří lidé odpoví: „Dávám bhakti své ženĕ. Mám ji moc rád a starám se o ni. Když ji nemohu vidĕt, šílím.“ Lidé tak dávají bhakti své rodinĕ, zemi, bohyni Durze nebo jiným polobohům. Taková bhakti ale nepomůže. Bhaktir bhagavati. Bhakti musíme vĕnovat Nejvyššímu. Skutečná bhakti se nemůže týkat nĕjakého vymyšleného Bhagavána. Když nĕkdo řekne, že je Bhagaván, mĕli bychom se ho zeptat: „Jsi přítomný v srdcích všech živých bytostí? Můžeš mi říci, co si teď myslím?“ Bhagaván musí být akhilātmā. Pravý íšvara musí být přítomen v srdcích všech. Kršna je v srdci všech živých bytostí (sarvasya cāhaṁ hṛdi sanniviṣṭaḥ). To vše bychom mĕli důkladnĕ prostudovat. Žádného darebáka bychom nemĕli považovat za Bhagavána a bhakti bychom nemĕli vĕnovat ani polobohům, ani rodinĕ, zemi, společnosti, manželce, kočce, psovi, ani nikomu jinému. To pak není skutečná bhakti, ale pouhá napodobenina. Je to chtíč. Vyvineme-li bhakti ke Kršnovi, vĕdomí Kršny, náš život bude úspĕšný. Nemáme žádnou jinou možnost. V tomto verši se říká: sādṛśo 'sti śivaḥ panthā. Parabrahman je Kršna a brahma-siddhaye znamená porozumĕt našemu vztahu s Kršnou. Je dobré poznat, že jsme Brahman (ahaṁ brahmāsmi), ale jaký je náš vztah k Parabrahmanu? Vždy existují Brahman a Parabrahman, átmá a Paramátmá, íšvara a Paraméšvara, individuální živá bytost a svrchovaná živá bytost, nitya a nityānām, cetanaś a cetanānām. Vždy existují dva a to znamená určitý vztah. Proto bychom mĕli porozumĕt našemu vztahu k Nejvyššímu, k Parabrahmanu. To je brahma-siddhaye.

Kvalitativnĕ jsme rovni Parabrahmanu, ale Parabrahman je velký, zatímco my jsme malí. Parabrahman je jeden (kaivalya). Nikdo se Mu nevyrovná a nikdo není vyšší než On. To je význam slova kaivalya. Lidský život je určen k rozvíjení poznání o Parabrahmanu a o našem vzájemném vztahu. Lidé si ale naneštĕstí takové otázky nekladou. Všichni se ptají, co dnes píšou v novinách a kde se dá nĕco levnĕ koupit. To známe z lidské společnosti, ale podobné vĕci se odehrávají i ve zvířecí společnosti psů a koček.

Hmotný svĕt je plný temnoty a nevĕdomosti, ale vĕdomí Kršny je tomuto svĕtu transcendentální. Vĕdomí Kršny je jako svĕtlo. Když nĕco hledáme potmĕ v noci, dá nám to velkou práci, ale ve dne to najdeme bez potíží. Šástry nám radí, abychom vyšli z temnoty na svĕtlo. Svĕtlo nám dává guru.

oṁ ajñāna timirāndhasya
jñānāñjana-śalākayā
cakṣur unmīlitaṁ yena
tasmai śrī-gurave namaḥ

„Narodil jsem se v nejtemnĕjší nevĕdomosti a můj duchovní učitel mi otevřel oči pochodní poznání. Proto mu vzdávám svou hlubokou úctu.“

Guru musí umĕt vše osvítit svĕtlem poznání. Guru si osvojil podstatu védského života. Śruti, poznání, přichází prostřednictvím naslouchání. Nemůžeme ho získat pomocí pokusů. Pokusy nám nikdy nedovolí pochopit to, co je za hranicemi našeho smyslového vnímání. Žádným pokusem nezjistíme, kdo je naším otcem. Není možné hledat svého otce pomocí experimentů. Náš otec žil ještĕ před tím, než jsme byli na svĕtĕ; nikdy se nám nepodaří určit, který muž je náš otec. Smĕrodatná autorita je matka. Védské poznání je proto přirovnáváno k matce a Purány k sestrám. Z Véd můžeme pochopit, co je konečné poznání. Konečným cílem poznání je Kršna a poznáním Kršny můžeme poznat všechno. Nemusíme se snažit o každé zvlášť. Kršna je v našich srdcích. Není daleko    —    je zde, je všude. Když uvidí, že o Nĕj máme zájem, stane se naším přítelem. Kršna je přítelem všech, ale zvláštĕ je přátelský ke Svým oddaným, jak Sám říká v Bhagavad-gítĕ (10.11):

teṣām evānukampārtham
aham ajñāna-jaṁ tamaḥ
nāśayāmy ātma-bhāva-stho
jñāna-dīpena bhāsvatā

„Dlím v jejich srdcích a ze soucitu k nim rozptyluji temnotu zrozenou z nevĕdomosti zářící pochodní poznání.“

Jñāna je zde; pouze ji zakrývá závoj nevĕdomosti. Když jsme v temnotĕ, nemůžeme vidĕt vĕci takové, jaké jsou. Kršna říká, že odstraňuje nevĕdomost živých bytostí podle toho, jak Mu slouží. Chceme-li dosáhnout dokonalosti v tomto životĕ, musíme se pouze zamĕstnat v oddané službĕ Nejvyšší Osobnosti Božství, Bhagavánovi. Bhagavána není tĕžké najít    —    je v našem srdci. Īśvaraḥ sarva bhūtānāṁ hṛd-deśe 'rjuna tiṣṭhati (Bhagavad-gítá 18.61). Skutečný Bhagaván sídlí v srdcích všech. Bhagaván je neustále aktivní. Předal poznání Brahmovi, vládci vesmíru, a Brahmá podle Jeho pokynů vytvořil celý vesmír. Kršna dá poznání také nám, jestliže se zamĕstnáme v oddané službĕ Jemu.

TEXT 20

prasaṅgam ajaraṁ pāśam
ātmanaḥ kavayo viduḥ
sa eva sādhuṣu kṛto
mokṣa-dvāram apāvṛtam

Každý moudrý človĕk ví, že záliba v hmotných vĕcech je pro duši nejvĕtším poutem, avšak tatáž záliba přeorientovaná na seberealizované oddané otevírá dveře k vysvobození.

Připoutanost k určité vĕci je příčinou otroctví a podmínĕného života, ale stejná připoutanost zamĕřená k nĕčemu jinému otevírá dveře k vysvobození. Připoutanost nelze zničit. Je ji pouze nutné přeorientovat. Připoutanost k hmotným vĕcem je základem hmotného vĕdomí a připoutanost ke Kršnovi nebo Jeho oddanému je základem vĕdomí Kršny. Připoutanost existuje na úrovni vĕdomí. Když své vĕdomí očistíme a z hmotného vĕdomí se stane vĕdomí Kršny, dosáhneme vysvobození. Říká se, že bychom se mĕli vzdát svých pout, ale úplnĕ se zbavit všech tužeb není pro živou bytost možné. Živá bytost má sklon být k nĕčemu poutána. Vidíme, že když se nĕkdo nemá o koho starat     —    nemá-li dĕti    —    přeorientuje svou připoutanost na psy a kočky. Z toho je patrné, že sklon k připoutanosti nelze zničit, pouze ho musíme využít správným způsobem. Naše záliba v hmotných vĕcech prodlužuje náš hmotný život, ale stejná záliba zamĕřená na Osobnost Božství nebo Jeho oddaného je zdrojem osvobození.

Zde je doporučeno, abychom své záliby zamĕřili na seberealizované oddané, sádhuy. Kdo je to sádhu? Sádhu není obyčejný človĕk v šafránovém rouchu s dlouhými vousy. Sádhu je podle Bhagavad-gíty ten, kdo se bez odchýlení vĕnuje oddané službĕ. Může se stát, že nĕkdo ještĕ nedodržuje přísná pravidla oddané služby, ale pokud má neochvĕjnou víru v Kršnu, Nejvyšší Osobu, mĕli bychom ho považovat za sádhua. Sādhur eva sa mantavyaḥ. Sádhu je neochvĕjným následovníkem cesty oddané služby. Chce-li nĕkdo dosáhnout realizace Brahmanu neboli duchovní dokonalosti, má svou připoutanost zamĕřit na oddaného, sádhua. Pán Čaitanja to potvrzuje. Lava-mātra sādhu-saṅge sarva-siddhi haya: jediný okamžik ve společnosti sádhua nám může přinést dokonalost života.

Mahátmá a sádhu jsou synonyma. Říká se, že služba mahátmovi, vznešenému oddanému Pána, je dvāram āhur vimukteḥ neboli královská cesta vysvobození. Mahat-sevāṁ dvāram āhur vimuktes tamo-dvāraṁ yoṣitāṁ saṅgi-saṅgam (Šrímad-Bhágavatam 5.5.2). Služba materialistům má opačný výsledek. Když nĕkdo slouží materialistovi nebo človĕku, kterého zajímá jen smyslový požitek, pak se mu díky této společnosti otevírají dveře do pekla. Totéž je potvrzeno v tomto verši. Připoutanost k oddanému je stejná jako služba Pánu, protože sádhu nás bude učit, jak se stát oddaným, upřímným služebníkem Pána. To jsou dary, které můžeme získat od sádhua. Chceme-li být ve společnosti svĕtce, nemůžeme očekávat, že nám poradí, jak si hmotnĕ přilepšit. Bude nám radit, jak přeseknout pouta hmotných zálib a jak se povznést na úroveň oddané služby. To je výsledek svaté společnosti. Kapila Muni nejprve říká, že cesta k vysvobození začíná touto společností.

Šrí Čaitanja Maháprabhu říká:

‘sādhu-saṅga’, ‘sādhu-saṅga’ — sarva-śāstre kaya
lava-mātra sādhu-saṅge sarva-siddhi haya

„Všechna zjevená písma dokazují, že pouhý okamžik ve společnosti čistého oddaného může človĕku přinést veškerou dokonalost.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 22.54)

Říká se, že človĕk je společenské zvíře a že si svůj charakter můžeme vytvářet podle společnosti, ve které se zdržujeme. Obchodníci se scházejí, aby vyvinuli lepší obchodnické schopnosti. Je tolik druhů společnosti a každá s sebou nese připoutanost k určité vĕci. Ve společnosti materialistů se upevňují naše pouta ke smyslovému požitku. Symbolem smyslového požitku je žena, a proto se všemu, co souvisí se smyslovým požitkem, říká yoṣit-saṅga. Yoṣit-saṅga je v hmotném svĕtĕ témĕř všude, protože každého zajímá jen smyslový požitek. V Bhagavad-gítĕ je řečeno (2.44):

bhogaiśvarya-prasaktānāṁ
tayāpahṛta-cetasām
vyavasāyātmikā buddhiḥ
samādhau na vidhīyate

„V myslích tĕch, kteří příliš lpĕjí na smyslových požitcích a hmotném bohatství a kteří jsou tímto zmateni, se nezrodí pevné odhodlání oddanĕ sloužit Nejvyššímu Pánu.“ Bhoga znamená „smyslový požitek“. Bhogaiśvarya: Ti, kteří jsou příliš poutáni k bohatství a smyslovému požitku, nemohou porozumĕt duchovnímu životu a jsou v chápání duchovních záležitostí velice pomalí. Lidé jsou dnes manda, velice pomalí. Neberou hnutí pro vĕdomí Kršny příliš vážnĕ, protože moderní civilizace je pouze naučila uspokojovat své smysly. Zvláštĕ v západních zemích najdeme mnoho prostředků ke smyslovému požitku. Lidé vymysleli dokonce i elektronické holicí strojky, třebaže původnĕ všem stačila břitva nebo žiletka. Dnes díky strojům človĕk nemusí ani hýbat rukou a všichni to považují za velký pokrok. Šástry nám však říkají, že lidský život není určen ke smyslovému požitku, ale k odříkání. To je védská civilizace. Nejdříve musí být každý vychováván jako brahmačárí a musí se naučit ovládat smysly. Brahmačárí musí žít životem tapasji, odříkání, a nesmí podléhat žádostem smyslů. Dříve chodili brahmačárí od domu k domu a žebrali pro ášram a od samého začátku se učili oslovovat každou ženu jako matku.

Dnes jsou již lidé v tak ubohém stavu, že nĕkteří říkají: „Ať už umřeme. Chceme umřít.“ Kršna říká v Bhagavad-gítĕ: „Proč bys mĕl umírat?“ Lidé chtĕjí umřít, aby skončilo jejich trápení v hmotném svĕtĕ, ale kdo se snaží zjistit, jak je možné se smrti vyhnout? Bhagavad-gítá říká, že smrt je pro nás ve skutečnosti nepřirozená. Je nám násilím vnucena a naším cílem je znovu dosáhnout nesmrtelnosti. To je dokonalost lidského života, ale nikoho to nezajímá. Jsme tak otupĕlí, že se nedokážeme vyhnout zrození, stáří, nemoci a smrti. Procházíme jimi jenom proto, že nejsme dostatečnĕ bdĕlí. Když Sanátana Gósvámí přišel za Čaitanjou Maháprabhuem, řekl: „Můj drahý Pane. Přivedl jsi mĕ až ke Svým lotosovým nohám. Proto se Tĕ ptám, jaké je mé skutečné postavení. Proč musím trpĕt trojím utrpením hmotného života?“ Nikdo si dnes neklade takové otázky. Mokṣa, osvobození, znamená osvobodit se od trojího utrpení života a také od zrození, stáří, nemoci a smrti. Nĕkdy lidé projeví trochu zájmu a vydají se cestou, která není autorizovaná, nebo vymyslí nĕco jiného. Není však třeba nĕco vymýšlet. Vĕdomí Kršny může očistit každého. Každý může být vysvobozen, bez ohledu na své postavení nebo kulturu. Rozšířili jsme toto hnutí pro vĕdomí Kršny do celého svĕta a lidem to přineslo štĕstí.

Podle Bhagavad-gíty (9.32) se může Kršnovi odevzdat každý. Kršna nikoho neodmítá a podobnĕ ani Jeho oddaní nikoho neodmítají. To je hnutí pro vĕdomí Kršny. Říkáme všem: „Ano, jste vítáni. Studujte tuto vĕdu, začnĕte žít duchovním životem a staňte se oddanými Kršny.“ Lidé nás za to nĕkdy kritizují, ale Kršna jasnĕ říká v Bhagavad-gítĕ, že i nízcí lidé se Mu mohou odevzdat a dospĕt k vysvobození. Co potom říci o zbožných lidech narozených v bráhmanských rodinách? V tomto vĕku se však lidé narození v bohatých nebo bráhmanských rodinách o duchovní realizaci příliš nezajímají. Zahazují svoji příležitost a jen vyčerpávají výsledky svých zbožných činností. Má-li se společnost zlepšit, je zapotřebí nejvĕtších sádhuů (svĕtců). Jestliže jsou všichni šúdrové nebo podvodníci, jak může být společnost mírumilovná? Pro nápravu společnosti Kršna doporučuje varnášrama-dharmu. Společnost potřebuje ideální bráhmany, kšatrije, vaišje a šúdry, ale dnes to nikoho nezajímá.

„Kdo je sádhu?“ Sádhu je ten, kdo z celého srdce oddanĕ slouží Kršnovi. V Bhagavad-gítĕ (9.30) Šrí Kršna říká:

api cet su-durācāro
bhajate mām ananya-bhāk
sādhur eva sa mantavyaḥ
samyag vyavasito hi saḥ

„Dokonce i človĕk, který se dopustil nejohavnĕjšího činu, by mĕl být považován za svatého, jestliže Mi slouží s ryzí oddaností, neboť jde ve své snaze správným smĕrem.“

Sádhu musí být velice tolerantní. Když se človĕk stane oddaným, mnoho lidí se k nĕmu začne chovat nepřátelsky, protože v této dobĕ jsou lidé démonští. Dokonce i z vlastního otce se může stát démon jako například Hiranjakašipu. Jeho syn Prahlád Mahárádž zpíval Haré Kršna již v pĕti letech, ale Hiranjakašipua to tak rozzuřilo, že ho chtĕl zabít. Hiranjakašipu křičel: „Proč zpíváš Haré Kršna? Proč pořád mluvíš o nĕjakém jiném Bohu? Já jsem Bůh.“ Tak se chová asura, démon. Darebáci, kteří se prohlašují za Boha, jsou jednoduše démoni. Prahládův otec se mu snažil vnutit, že je Bůh, ale Prahlád Mahárádž to nepřijal. Vidĕl svého otce jako asuru a zákonitĕ mezi nimi došlo ke konfliktu. Když se Hiranjakašipu zeptal Prahláda Mahárádže: „Co nejlepšího ses naučil od svých učitelů?“ Prahlád odpovĕdĕl: „Ó nejvĕtší z asurů, naučil jsem se, že se kvůli hmotnému tĕlu musíme podrobit smrti. To ale není cílem lidského života. Lidský život je určen k vysvobození (mokṣa).“ Hloupí lidé to ale nevĕdí. Kršna říká: mṛtyuḥ sarva-haraś cāham. „Já jsem smrt a odejmu všechno tvé vlastnictví.“ (Bhagavad-gítá 10.34) Hiranjakašipu byl tak mocný démon, že se ho báli i polobozi, ale Kršna mu vzal všechno bĕhem jediného okamžiku. Hiranjakašipu si chtĕl zajistit bezpečí a myslel si: „Nezemřu ani tímto způsobem. Nezemřu ani tamtím způsobem.“ Nenapadlo ho však, že ho zabije Samotný Pán ve Své podobĕ Nrsinhy. Můžeme být velice vychytralí a snažit se Kršnu podvést, ale On se vždy ukáže jako inteligentnĕjší. Když se matka Jašódá snažila svázat Kršnu provazem, provaz nebyl nikdy dost dlouhý. Vždy chybĕly dva palce. S naší inteligencí je to podobné. Chceme Boha podvést a přelstít Ho, ale nikdy se nám to nepodaří. Lidé si myslí, že jsou velmi pokročilí a chytří, ale jejich pýcha způsobí, že jim poznání unese májá. Kršna odejme inteligenci ateistickým a démonským lidem jako je Hiranjakašipu. Ateisté nevĕdí, že Kršnova inteligence je vždy alespoň o dva palce vĕtší než jejich.

V hmotném svĕtĕ neustále bojujeme o přežití. Chceme žít a bojíme se smrti. Nechceme trpĕt při zrození, být nemocní, nebo zestárnout. V hmotném svĕtĕ na nás čeká tolik utrpení. Nechceme ho, ale je nám vnuceno. Naneštĕstí nejsme dostatečnĕ inteligentní, abychom všechny tyto problémy vyřešili. Mĕli bychom se jako Sanátana Gósvámí zeptat, jak s nimi skoncovat. Místo toho však jednáme tak, že budeme muset přijmout další tĕlo. Setkáváme se s potížemi pramenícími z hmotného tĕla, ale nedĕláme nic pro to, abychom se jich zbavili. Hnutí pro vĕdomí Kršny přináší všem radu, jak se vysvobodit.

Mahátmové neustále zpívají Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare / Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare. Bhajana znamená zpívat Haré Kršna. Službou mahátmovi, jakým byl například Haridás Thákur, který neustále zpíval Haré Kršna, se nám otevře cesta k vysvobození. Ale ve společnosti materialistických lidí, které zajímá jen smyslový požitek, se začneme ubírat cestou temnoty. Tamo-dvāraṁ yoṣitāṁ saṅgi-saṅgam. Védy nám nařizují, abychom nezůstávali v temnotĕ a vyšli na svĕtlo. V tomto hmotném tĕle nebudeme moci zůstat vĕčnĕ. Budeme ho muset opustit a přijmout další. Proč? Taková je temnota hmotného svĕta. Lidé dostávají jedno tĕlo za druhým. Hnutí pro vĕdomí Kršny nám proto přináší osvícení a možnost vysvobodit se a nabízí nám nejjednodušší metodu    —    zpívání Haré Kršna    —     a zároveň i nejvznešenĕjší filozofii.

Kapitola jedenáctá

Jak se pozná sádhu

TEXT 21

titikṣavaḥ kāruṇikāḥ
suhṛdaḥ sarva-dehinām
ajāta-śatravaḥ śāntāḥ
sādhavaḥ sādhu-bhūṣaṇāḥ

Sádhu je snášenlivý, milostivý a přátelský ke všem živým bytostem. Nemá nepřátel, je mírumilovný, řídí se pokyny písem a jeho charakterové vlastnosti jsou vznešené.

Sádhu, kterého popisuje tento verš, je oddaným Pána. Snaží se, aby se lidem dostalo poznání o oddané službĕ    —    taková je jeho milost. Ví, že bez oddané služby je lidský život zmařený. Proto cestuje po celé Zemi ode dveří ke dveřím a káže: „Staňte se oddanými Kršny. Neničte své životy činnostmi, které dĕlají i zvířata. Lidský život je určen k seberealizaci, k vĕdomí Kršny.“ Tak mluví sádhu. Nezajímá se jen o své vlastní vysvobození. Stále myslí na druhé. Je nejvĕtším dobrodincem všech pokleslých duší. Jedna z jeho vlastností je kāruṇika, milosrdnost k pokleslým. Při kázání se setká s mnoha překážkami, a proto musí být velmi snášenlivý. Lidé se k nĕmu mohou chovat hrubĕ, protože podmínĕné duše nejsou připraveny přijmout transcendentální poznání o oddané službĕ. Nechtĕjí nic slyšet    —    to je jejich nemoc. Sádhu se ujímá tohoto nevdĕčného úkolu    —    přesvĕdčit je o důležitosti oddané služby. Nĕkdy jsou oddaní i hrubĕ napadeni. Ježíš Kristus byl ukřižován, Haridás Thákur byl bičován na dvaceti dvou tržištích a Nitjánanda, jeden z hlavních společníků Šrí Čaitanji, byl napaden Džagáiem a Mádháiem. Přesto vše snášeli, protože jejich posláním bylo vysvobodit pokleslé duše. Sádhu je milostivý, protože je skutečným dobrodincem živých bytostí. Přeje dobro nejen lidem, ale také zvířatům. Slovo sarva-dehinām se vztahuje na všechny živé bytosti, které mají hmotná tĕla. Hmotné tĕlo mají nejen lidé, ale i ostatní živé bytosti. Oddaný je milosrdný ke všem: ke kočkám, k psům, stromům... Ke všem živým bytostem se chová tak, aby nakonec mohly dosáhnout spasení a vyprostit se z hmotného svĕta. Šivánanda Séna, jeden z žáků Pána Čaitanji, dokázal svým transcendentálním jednáním vysvobodit i psa. Již mnohokrát se stalo, že svatá společnost sádhua přivedla k vysvobození dokonce i psa, neboť sádhu dĕlá tu nejzáslužnĕjší činnost v zájmu všech živých bytostí. Sádhu není k nikomu nepřátelský, ale svĕt je tak nevdĕčný, že dokonce i sádhu má mnoho nepřátel.

Jaký je rozdíl mezi nepřítelem a přítelem? Rozdíl je v chování. Sádhu jedná se všemi podmínĕnými dušemi tak, aby se nakonec vymanily z hmotného zapletení. Proto je sádhu nejlepším přítelem podmínĕných duší. Sádhu je mírný a s klidnou myslí následuje pokyny písem. Sádhu následuje písma a zároveň je oddaným. Skutečný následovník písem musí být také oddaným Boha, protože všechny šástry nám nařizují, abychom poslouchali Pánova nařízení. Sádhu je tedy následovníkem písem a oddaným Pána. Oddaný má všechny dobré charakterové rysy a vyvine všechny vznešené vlastnosti polobohů, zatímco neoddaný nemá z hlediska transcendentální realizace žádné dobré vlastnosti, i když může mít akademické vzdĕlání nebo jiné hmotné kvalifikace.

Podle Padma Purány existuje 8    400    000 životních druhů a ve všech je tatáž duše neboli ātmā. Bhagavad-gítá (5.18) naznačuje, že to je sádhuovi známo:

vidyā-vinaya-sampanne
brāhmaṇe gavi hastini
śuni caiva śva-pāke ca
paṇḍitāḥ sama-darśinaḥ

„Díky správnému poznání spatřují moudří v učeném a pokorném bráhmanovi, krávĕ, slonu, psu a pojídači psů (bezkastovním) jedno a totéž.“

Neznamená to, že bráhman je stejný jako pes, ale že bráhman je duše a pes je také duše. Jsme podmínĕni podle druhu tĕla, které nám bylo dáno vyššími silami. Jamarádž dává živým bytostem tĕla podle jejich karmy. Karmaṇā daiva-netreṇa. Již jsme mluvili o tom, že živá bytost dostane tĕlo podle svých kvalifikací. Jestliže získáme bráhmanské vlastnosti a budeme jednat jako bráhman, pak se staneme bráhmanem. Jestliže se budeme chovat jako pes, staneme se psem. Nesmíme si myslet, že když se nĕkdo narodí v bráhmanské rodinĕ, stane se automaticky bráhmanem. V Bhagavad-gítĕ jsou uvedeny vlastnosti, podle kterých se dá určit, do které kasty človĕk patří. Také Šrídhar Svámí píše, že zrození ještĕ není všechno. Človĕk musí získat příslušné vlastnosti. Naše postavení v jakémkoliv tĕle je pomíjivé. Ničím nemůžeme zůstat vĕčnĕ. Můžeme si myslet, že nyní jsme Američané a že jsme šťastní. Můžeme si plánovat nekonečné štĕstí, ale příroda nám nedovolí zůstat dlouho. Jakmile zavolá, človĕk musí zemřít a vzdát se svého postavení. Pak musíme žít jako pes, kočka, polobůh, lidská bytost nebo cokoliv jiného. Dostali jsme se do nejvznešenĕjšího životního postavení, dostali jsme lidské tĕlo, ale nejednáme podle toho a budeme muset přijmout nižší tĕlo. To je karmaṇā daiva-netreṇa.

V této lidské životní podobĕ bychom mĕli s velkou opatrností dbát na to, aby naším cílem bylo stát se oddanými Kršny. To je cesta vysvobození. Velcí filozofové Indie v dávných dobách odcházeli do lesů, aby pomocí meditace ukončili opakované rození a smrt. To je nejvyšším posláním človĕka    —    nejen svĕtce, ale každého človĕka bez rozdílu. Pokud nepřemůžeme kolobĕh rození a smrti, budeme jako zvířata jen ztrácet čas jedením, spaním, bránĕním se a pářením. Zvláštĕ dnes lidé nechápou, co je zvířecí život a co je život lidský. Myslí si, že rozdíl je v tom, že zvířata spí na ulici a lidé spí v bytech. Šástry však takto civilizovaný život nepopisují. Spaní je stejné, ať již spíme na ulici nebo v bytĕ. Pes může jíst z popelnice a človĕk může jíst ze zlatého talíře, ale to ještĕ neznamená, že dĕlají nĕco jiného. V obou případech se jedná o jedení. Pes může mít pohlavní styk na ulici a človĕk může mít pohlavní styk v pĕkné posteli na osamĕlém místĕ, ale to na vĕci nic nemĕní. Lidé si myslí, že pokrok civilizace znamená vylepšení jídla, spánku, páření a obrany, ale tyto činnosti nemají s civilizací nic společného. Jen nás stále více připoutávají k hmotnému životu.

Lidský život je určen pro jadžňu, obĕť k uspokojení Nejvyšší Osoby. Své činnosti můžeme dovést k dokonalosti, ale úspĕch spočívá v tom, zda svými schopnostmi uspokojíme Kršnu. Nyní můžeme být připoutáni k hmotným činnostem, ale svou připoutanost bychom mĕli přeorientovat k sádhuovi. Pak budou naše životy úspĕšné. V současnosti jsme připoutáni k penĕzům, ženám, pĕkným domům, své zemi, společnosti, svým přátelům, rodinĕ a dalším vĕcem. Tĕmto poutům se říká arjanaṁ pāśu. Slovo pāśu znamená „provaz“. Když jsme svázáni provazem, jsme bezmocní: nyní jsme svázáni gunami, kvalitami hmotné přírody. Slovo guṇa také znamená „provaz“. Sami se nemůžeme vyprostit, protože jsme podmínĕni. Bez schválení nejvyšší autority se nemůžeme volnĕ pohybovat. Říká se, že bez Božího souhlasu se nepohne ani stéblo trávy. Bez dohledu vyšší autority nemůžeme udĕlat nic.

Bůh na vše nemusí dohlížet Osobnĕ. Parāsya śaktir vividhaiva śrūyate ...    na tasya kāryaṁ karaṇaṁ ca vidyate: ve Švétášvatara Upanišadĕ (6.8) se říká, že Nejvyšší Pán nemusí nic dĕlat Osobnĕ. Má mnoho prostředníků, kteří jednají v Jeho jménu. Jsme tak ovládaní, že sami ani nepohneme obočím. Můžeme hýbat rukama, ale v kterémkoliv okamžiku nám ruce mohou ochrnout. Nyní říkám: „To je moje ruka,“ ale co to ve skutečnosti je? Ruka může okamžitĕ ochrnout. To je podmínĕný život a nemůžeme ho nijak vylepšit. Musíme se snažit zbavit se tohoto podmínĕní. Jak? Sa eva sādhuṣu kṛto mokṣa-dvāram apāvṛtam (Šrímad-Bhágavatam 3.25.20). Svou připoutanost musíme odvést od hmotných vĕcí a nasmĕrovat ji k sádhuovi. ̀Sādhu-saṅga',`sādhu-saṅga'    —     sarva-śāstre kaya    —    to je rada Šrí Čaitanji Maháprabhua. Všechny šástry nám radí sdružovat se se sádhuem. Dokonce i velký politik Čánakja Pandit doporučil: tyaja durjana-saṁsargaṁ bhaja sādhu-samāgamam. Jeden vaišnavský hospodář se zeptal Šrí Čaitanji Maháprabhua, co je povinností hospodáře, a Šrí Čaitanja Maháprabhu okamžitĕ odpovĕdĕl: asat-saṅga-tyāga,    —    ei vaiṣṇava-ācāra. „Nestýkej se s neoddanými, hledej sádhua.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 22.87)

V současné dobĕ je velice tĕžké vyhnout se společnosti asádhuů (tĕch, kteří nejsou sádhuové), neboť sádhua lze jen velmi tĕžko nalézt. Proto jsme založili toto hnutí pro vĕdomí Kršny a vytvořili tak společnost sádhuů, aby toho lidé mohli využít a dosáhli osvobození. To je náš jediný zájem.

Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (6.47), že nejvĕtší sádhu je ten, kdo na Nĕj neustále myslí. Není to příliš tĕžké. Jakým způsobem máme neustále myslet na Kršnu? Myslíme na svou práci, svého psa, svou rodinu, na nĕco, co je nám drahé    —    myslíme na tolik vĕcí. V každém okamžiku musíme na nĕco myslet, jinak to není možné. Své myšlenky ale musíme nasmĕrovat na Kršnu. Sádhu nás tomu učí a v jeho společnosti si tedy toto umĕní můžeme osvojit. Sádhu neučí nic jiného. Ādau śraddhā tataḥ sādhu-saṅgaḥ (Bhakti-rasámrta-sindhu 1.4.15). Tímto způsobem můžeme udĕlat duchovní pokrok. Musíme být ve společnosti sádhua. Jeho úkol je často nevdĕčný, ale on musí být tolerantní. I přes všechny nesnáze nepřestane být k podmínĕným duším milostivý. Vidí, že lidé trpí kvůli nedostatku vĕdomí Kršny, a protože neustále myslí na blaho druhých, je suhṛt. Ostatní lidé jsou závistiví, ale sádhu stále přemýšlí, jak je zachránit ze spárů máji. Sádhu je milostivý nejen k lidem, ale také ke kočkám, psům, stromům, rostlinám, hmyzu: nebude chtít zabít ani komára. Neuvažuje: „Budu se starat jen o svého bratra.“ Dívá se na všechny živé bytosti jako na své bratry, protože Kršna říká, že je otcem všech živých bytostí.

Sádhu žije v tomto duchu, a proto si nevytváří nepřátele. Chová-li se nĕkdo nepřátelsky, je to kvůli jeho vlastnímu charakteru    —    není to způsobeno špatným jednáním ze strany sádhua. Sádhu jen učí: „Moji drazí lidé, drazí přátelé, odevzdejte se Kršnovi.“ Nepřátelé vznikají kvůli závistivé lidské povaze. Čánakja Pandit říkal, že jsou dva druhy závistivých bytostí: hadi a lidé. I když jsi naprosto nevinný, mohou tĕ zabít. Čánakja Pandit říká, že závistivý človĕk je nebezpečnĕjší než had, protože hada je možné ovládnout mantrou nebo bylinami, ale závistivého človĕka nedokáže zastavit nic. V Kali-juze jsou závistiví témĕř všichni, a proto musíme být tolerantní.

Závistiví lidé se mnoha způsoby snaží zastavit toto hnutí pro vĕdomí Kršny, ale my je musíme tolerovat. Nemáme jinou možnost. Musíme být vyrovnaní a za všech okolností záviset na Kršnovi. Tyto vlastnosti jsou sádhuovy ozdoby. Musíme najít sádhua a stýkat se s ním. Pak bude naše cesta k vysvobození volná.

V dalším verši Kapila vysvĕtlí činnosti sádhua ještĕ podrobnĕji.

TEXT 22

mayy ananyena bhāvena
bhaktiṁ kurvanti ye dṛḍhām
mat-kṛte tyakta-karmāṇas
tyakta-svajana-bāndhavāḥ

Sádhu se neochvĕjnĕ zamĕstnává v Pánovĕ oddané službĕ a v Jeho zájmu se vzdá i všech rodinných a přátelských svazků v tomto svĕtĕ.

Človĕku v životním stádiu odříkání neboli sannjásínovi se říká sádhu, protože se zřekl všeho    —    svého domova, pohodlí, přátel, příbuzných a svých rodinných povinností. Vzdal se všeho v zájmu Nejvyšší Osobnosti Božství. Sannjásí je obvykle v životním stádiu odříkání. Jeho odříkání však bude úspĕšnĕ završeno pouze tehdy, když svou energii zamĕstná ve službĕ Pánu. V tomto verši se říká: bhaktiṁ kurvanti ye dṛḍhām. Sádhu je ten, kdo slouží Pánu a je v životním stádiu odříkání. Zanechal svých společenských, rodinných a humanitárních povinností v hmotném svĕtĕ a odevzdal se výhradnĕ službĕ Bohu. Jakmile se narodíme, máme v hmotném svĕtĕ mnoho povinností a závazků: k lidem všeobecnĕ, k polobohům, k velkým svĕtcům, k živým bytostem, k rodičům, k předkům a mnoha dalším. Když se jich človĕk vzdá v zájmu oddané služby Nejvyššímu Pánu, nebude za své odříkání potrestán. Jestliže je však človĕk zanedbá kvůli svému smyslovému požitku, bude potrestán podle zákonů přírody.

Kršna a všechny šástry říkají, že jediný závazek máme k Nejvyšší Osobnosti Božství. Zamĕstnáme-li se ve službĕ Bohu, nebudeme již nikomu nic dlužni. Budeme volní. Jak je to možné? Všemohoucí silou Boha. Nĕkdo může být odsouzen k smrti, ale když mu prezident nebo král udĕlí milost, je zachránĕn. Kršnova poslední rada v Bhagavad-gítĕ je, abychom Mu všechno odevzdali. Můžeme Mu obĕtovat svůj život, majetek a inteligenci, a tomu se říká yajña. Každý má trochu inteligence a používá ji k různým účelům. Obvykle se lidé s její pomocí snaží přijít na to, jak uspokojit své smysly, ale to může dĕlat i mravenec. Musíme se snažit potĕšit Kršnovy smysly a pak budeme dokonalí.

Této očistné metodĕ se musíme naučit od sádhua. Čím více se budeme snažit uspokojovat své smysly, tím více budeme připoutáni k hmotnému svĕtu. Můžeme sloužit sádhuovi nebo Kršnovi. Sádhu je představitelem Kršny. Nikdy neřekne: „Služ mi.“ Bude říkat: „Služ Kršnovi.“ Proto se musíme obrátit ke Kršnovi prostřednictvím sádhua. Potvrzuje to i vaišnavský áčárja Naróttam dás Thákur: chāḍiyā vaiṣṇava-sevā nistāra pāyeche kebā. Ke Kršnovi nemůžeme jít přímo. Musíme se na Nĕj obrátit prostřednictvím průzračnĕ čistého prostředníka    —    Jeho zástupce.

Ti, kteří hledají nĕjakou hmotnou úlevu v podobĕ smyslového požitku, se obracejí na polobohy. Chtĕjí nĕco od Šivy, Durgy, Kálí, Ganéše, Súrji a jiných polobohů. Sama bohynĕ Párvatí se však jednou zeptala Šivy: „Jaký druh uctívání je nejlepší?“ Šiva odpovĕdĕl: ārādhanānāṁ sarveṣāṁ viṣṇor ārādhanaṁ param (Padma Purána). „Má drahá Párvatí, ze všech druhů uctívání je nejlepší uctívání Pána Višnua.“ Pak dodal: tasmāt parataraṁ devi tadīyānāṁ samarcanam. „A ještĕ lepší než uctívání Višnua je uctívání vaišnavy, oddaného Pána.“

Duchovní život začíná společností oddaného, sádhua. Bez jeho milosti není možné udĕlat ani malý pokrok. Také Prahlád Mahárádž říká:

naiṣāṁ matis tāvad urukramāṅghriṁ
spṛśaty anarthāpagamo yad-arthaḥ
mahīyasāṁ pāda-rajo-’bhiṣekaṁ
niṣkiñcanānāṁ na vṛṇīta yāvat

„Dokud lidé velice zapletení v materialistickém životĕ nepotřou své tĕlo prachem z lotosových nohou čistého vaišnavy, nebudou moci získat náklonnost k lotosovým nohám Pána, který je oslavován pro Své nadlidské skutky. Človĕk se může zbavit hmotného znečištĕní pouze tehdy, když se odevzdá lotosovým nohám Pána a bude si vĕdomý Kršny.“ (Šrímad-Bhágavatam 7.5.32) Hiranjakašipu se zeptal Prahláda Mahárádže: „Můj drahý synu, jak je možné, že jsi tak pokročilý ve vĕdomí Kršny?“ Hiranjakašipu byl démon, ale zajímal se, jak se to mohlo stát. Prahlád Mahárádž odpovĕdĕl: „Můj drahý otče, ó nejlepší z asurů, vĕdomí Kršny je možné obdržet pouze prostřednictvím pokynů gurua. Není možné ho získat spekulací. Obyčejní lidé nevĕdí, že jejich konečným cílem je vrátit se k Višnuovi.“ V hmotném svĕtĕ lidé neustále v nĕco doufají. Jejich nadĕje jsou však marné a nebudou nikdy vyplnĕny. Lidé se snaží dosáhnout štĕstí pouze využíváním hmotné energie, ale nevĕdí, že dokud se neobrátí k Bohu, nezískají skutečné štĕstí. Myslí si: „Nejprve si musím hledĕt svých zájmů.“ To je v pořádku, ale co je vaším skutečným zájmem? Nevĕdí. Myslí si, že štĕstí dosáhnou manipulováním hmotné energie a všichni se o to pokoušejí na individuální, kolektivní nebo nacionální úrovni, avšak nikdy neuspĕjí. Nakonec budou zklamáni. Proč se pokoušet o nĕco, co nám nakonec přinese zklamání? Říká se: adānta-gobhir viśatāṁ tamisraṁ punaḥ punaś carvita-carvaṇānām (Šrímad-Bhágavatam 7.5.30). Lidé jsou zmateni a nespokojeni, protože nedokážou ovládat své smysly. Jedinou nadĕjí na vysvobození je Kršna. Proto se v tomto verši říká: mayy ananyena bhāvena bhaktiṁ kurvanti ye dṛḍhām.

Prahlád Mahárádž pouze myslel na Kršnu a jen kvůli tomu mu jeho otec dĕlal tolik potíží. Hmotná příroda nás nepustí na svobodu jen tak lehce. Když zesílíme a budeme schopni se držet lotosových nohou Kršny, májá se nás pokusí znovu zajmout. Vzdáme-li se však pro Kršnu všeho, májá na nás nebude mít žádný vliv. Nejlepším příkladem jsou gópí. Vzdaly se všeho    —     rodiny, společenské prestiže a počestnosti    —    a odešly za Kršnou. To je nejvyšší dokonalost, které však obyčejné živé bytosti nemohou dosáhnout. My bychom mĕli následovat Gósvámí a vzít si příklad z jejich odhodlání sloužit Kršnovi.

Sanátana Gósvámí byl ministrem vlády Hussaina Šáha, ale všeho zanechal a vydal se za Šrí Čaitanjou Maháprabhuem. Žil jako potulný mnich a spal každou noc pod jiným stromem. Můžeme si říci: „Jak budeme moci žít bez hmotného požitku?“ Gósvámí byli ponořeni do oceánu transcendentálních láskyplných zábav Kršny a gópí. To bylo jejich bohatství, se kterým spokojenĕ žili. Nemůžeme se vzdát všeho. Když se budeme snažit odmítat všechno, aniž máme pevnou víru v Kršnu, dovede nás to k šílenství. Dojdeme-li však do Kršnovy společnosti, vzdáme se bohatství, rodiny, práce, všeho. K tomu je ale nezbytná sādhu-saṅga, společnost sádhua, oddaného. Budeme-li se stýkat s oddanými, jednoho dne budeme schopni všechno opustit a vrátit se jako osvobozené duše zpátky domů, zpátky k Bohu.

V současnosti lpíme na smyslovém požitku a Kršna nám dává příležitost k uspokojení našich smyslů. Nechává nás užívat si v plné míře, protože jsme přišli do hmotného svĕta za smyslovým požitkem. Ale tento požitek je májá, iluze. Není to opravdový požitek; je to spíše zápas. Když človĕk pozná, že vlastnĕ jen život za životem bojuje a nikdy v hmotném svĕtĕ nenalezne pravý požitek, stane se oddaným Kršny. Taková realizace vyžaduje poznání a poznání je možné získat ve společnosti sádhua, oddaného.

Ukončení tohoto zápasu o existenci Pán Kapila popisuje v dalším verši.

TEXT 23

mad-āśrayāḥ kathā mṛṣṭāḥ
śṛṇvanti kathayanti ca
tapanti vividhās tāpā
naitān mad-gata-cetasaḥ

Sádhu, který neustále opĕvuje Mou slávu a naslouchá vyprávĕním o Mnĕ, Nejvyšší Osobnosti Božství, nepodléhá hmotným strastem, protože vždy myslí na Mé zábavy a skutky.

V hmotném svĕtĕ se setkáváme s mnohým utrpením. Nĕkteré bolesti pocházejí z tĕla a mysli, nĕkteré nám způsobují jiné živé bytosti a nĕkteré s sebou přinášejí přírodní katastrofy. Sádhua však utrpení hmotného svĕta nerozruší, protože jeho mysl je naplnĕna vĕdomím Kršny, a proto nechce mluvit o ničem jiném než o činnostech Pána. Mahárádž Ambaríš mluvil pouze o Pánových zábavách. Vacāṁsi vaikuṇṭha-guṇānuvarṇane. Každým svým slovem opĕvoval Nejvyšší Osobnost Božství. Obyčejné podmínĕné duše zapomínají na Pánovy skutky a neustále se bojí hmotných potíží, ale oddaní neustále vzpomínají na Pána a zapomínají tak na hmotné bolesti. Tak se liší oddaní od trpících podmínĕných duší.

V hmotném svĕtĕ nemůže nikdo prohlásit: „Já netrpím.“ Každý nĕjak trpí. Kdyby tomu tak nebylo, proč bychom kolem sebe vidĕli tolik reklam na různé léky? V televizi neustále nabízejí uklidňující léky a prášky proti bolesti; v Americe a v západních zemích jsou tak pokročilí, že na každou bolest mají mnoho různých tablet. Musejí velice trpĕt. V hmotném svĕtĕ existují tři druhy utrpení: ādhyātmika, ādhibhautika a ādhidaivika. Ādhyātmika se vztahuje na tĕlo a mysl. Bolí mĕ hlava nebo záda nebo mám rozrušenou mysl. To je utrpení ādhyātmika. Další druh utrpení se nazývá ādhibhautika, což je utrpení, které nám způsobují jiné živé bytosti. A poslední je adhidaivika, nad kterým nemáme žádnou moc. Jsou to různé epidemie, hladomory, záplavy, nesnesitelné vedro nebo zima, zemĕtřesení a podobné katastrofy, které způsobují polobozi a samotná příroda. Navíc se každý musí narodit, být nemocný, zestárnout a zemřít, a přesto si všichni myslí, že jsou v hmotném svĕtĕ šťastni. Co je naše skutečné štĕstí? Pod vlivem máji si myslíme, že jsme v bezpečí, a říkáme si: „Jen se radujme ze života.“ Jaké je to ale štĕstí?

Je zřejmé, že musíme snášet utrpení. Jedna z vlastností sádhua je snášenlivost. Každý je do určité míry snášenlivý, ale mezi snášenlivostí sádhua a obyčejného človĕka je rozdíl. Sádhu si je vĕdom, že není toto tĕlo. V jedné vaišnavské písni z Bengálska se říká: deha-smṛti nāhi yāra saṁsāra-bandhana kāhāḥ tāra.

Když správnĕ pochopíme, že nejsme toto tĕlo, nebudeme vnímat utrpení tak bolestnĕ. Když si například nĕkdo myslí: „Tohle je mé auto,“ a velmi na nĕm závisí, až se auto jednou rozbije, bude trpĕt více než ten, kdo si myslí: „Buď půjde spravit, nebo ho dáme pryč.“ Je to otázka mentálních pout. Materialista se více podobá zvířeti, a proto trpí více. Oddaný se však řídí Kršnovou radou z Bhagavad-gíty (2.14):

mātrā-sparśās tu kaunteya
śītoṣṇa-sukha-duḥkha-dāḥ
āgamāpāyino ’nityās
tāṁs titikṣasva bhārata

„Ó synu Kuntí, krátkodobé radosti a bolesti přicházejí a odcházejí jako letní a zimní období. Pocházejí ze smyslových vjemů, ó Bháratovče, a človĕk se musí naučit snášet je, aniž jimi je rozrušen.“

Trpíme v létĕ i v zimĕ. V létĕ nám oheň způsobuje bolest, ale v zimĕ je tentýž oheň příjemný. V zimĕ je voda nepříjemnĕ studená, ale v létĕ příjemnĕ chladí. Voda a oheň jsou stále stejné, ale nĕkdy jsou příjemné a nĕkdy ne. Obojí způsobuje kůže. Všichni máme „kožní nemoc“, máme hmotné tĕlo, a proto trpíme. Stali se z nás takoví ničemové, že si myslíme: „Jsem toto tĕlo.“ Podle Ájurvédy se tĕlo skládá ze tří hmotných prvků: kapha-pitta-vāyu. Čím hloubĕji jsme zapleteni v tĕlesném pojetí života, tím více trpíme.

V současnosti se rozrůstají mnohé „ismy“, pocházející z tĕlesného pojetí života    —    nacionalismus, komunismus, socialismus a mnoho dalších. V Kalkatĕ v roce 1947, v dobĕ muslimsko-hinduistických bouří, všichni trpĕli mnohem více, protože si mysleli: „Já jsem hinduista,“ nebo „Já jsem muslim.“ Človĕk, který je pokročilý ve vĕdomí Kršny, však nebude kvůli tĕmto pojetím bojovat. Človĕk vĕdomý si Kršny ví, že není ani hinduista, ani muslim, ale že je vĕčným služebníkem Kršny. Lidé jsou stále více vychováváni v tĕlesném vĕdomí, a proto stále více trpí. Jestliže omezíme tĕlesné pojetí, zmenší se i naše utrpení. Lidé vĕdomí si Kršny, kteří neustále myslí na Kršnu a mají Ho ve svých srdcích, necítí utrpení, protože vĕdí, že vše přichází podle Kršnovy vůle. Nĕkdy utrpení vítají. Například královna Kuntí říkala, když Kršna odcházel: „Můj drahý Kršno, když nám hrozilo nebezpečí, byl jsi neustále s námi jako přítel a rádce. Nyní jsme zpĕt ve svém království, a Ty odjíždíš do Dváraky. Bylo by lepší, abychom znovu trpĕli, neboť tak bychom na Tebe mohli neustále vzpomínat.“ Oddaný nĕkdy utrpení vítá jako možnost neustále myslet na Kršnu. Myslí si: „Tohle je jen odplata za mé dřívĕjší hříchy. Ve skutečnosti bych mĕl trpĕt mnohem více, ale Kršnovou milostí bylo mé utrpení zmenšeno. Všechno utrpení je stejnĕ jen v mysli.“ Oddaný není utrpením tolik ovlivnĕn. To je rozdíl mezi oddaným a neoddaným.

Pĕtiletého Prahláda Mahárádže týral jeho otec jen proto, že Prahlád byl oddaným Pána. Otec ho nechal shodit ze skály, vařit v oleji, hodit do hadí díry a rozdupat slonem, ale Prahlád byl přesto stále klidný. Podobnými nesnázemi musel projít i Haridás Thákur. Narodil se sice jako muslim, ale byl velkým oddaným Pána a neustále zpíval Haré Kršna. Muslimský Kazi si ho nechal zavolat a řekl: „Jsi muslim a narodil ses v ctihodné muslimské rodinĕ, a přesto zpíváš hinduistickou Haré Kršna mantru. Co to má znamenat?“ Haridás Thákur klidnĕ odpovĕdĕl: „Drahý Pane, je mnoho hinduistů, ze kterých se stali muslimové. Řeknĕme, že jsem se stal hinduistou    —    co je na tom špatného?“ Kaziho to tak rozčílilo, že nařídil, aby Haridáse Thákura bičovali na dvaceti dvou tržištích. To znamenalo, že mĕl být ubičován k smrti, ale Haridás byl tak velký oddaný, že necítil žádnou bolest. Oddaný nĕkdy musí trpĕt, ale snáší to. Za všech okolností je milostivý k podmínĕným duším a snaží se je přivést k vĕdomí Kršny. To je jeho nejvýznačnĕjší vlastnost. Lidé neustále dĕlají sádhuovi nĕjaké nepříjemnosti, ale on nikdy nezanechá svého poslání a stále šíří vĕdomí Kršny, aby všem přinesl štĕstí. Prahlád Mahárádž říkal: „Můj Pane, netrpím, protože znám tajemství, jak být šťastný.“ Jaké tajemství? „Jsem šťastný, protože o Tobĕ naslouchám a opĕvuji Tvou slávu.“ Tak se pozná oddaný: naslouchá slovům o Pánu a opĕvuje Ho. Śravaṇaṁ kīrtanaṁ viṣṇoḥ smaraṇam. Hnutí pro vĕdomí Kršny nyní šíří śravaṇaṁ kīrtanam po celém svĕtĕ.

I v bĕžném životĕ je možné ovládat svou mysl do takové míry, že človĕk může snést dokonce i operaci. Před lety musel jít Stalin na operaci a odmítl uspání chloroformem. Je-li to možné pro obyčejného materialistického človĕka, což potom pro človĕka žijícího duchovním životem? Naše mysl by mĕla být neustále ponořená ve vĕdomí Kršny    —    mĕli bychom neustále myslet na Kršnu. Kršna radí: „Neustále na Mne mysli.“ Mladí Američané a Evropané v hnutí pro vĕdomí Kršny byli od malička zvyklí dĕlat mnoho špatných vĕcí, ale nyní jich zanechali. Mnoho lidí si myslí, že bez nedovoleného sexu, omamných látek, jedení masa a hazardování nelze žít. Jeden známý markýz řekl mému duchovnímu bratrovi: „Chtĕl bych, abyste ze mne udĕlal bráhmana.“ Můj duchovní bratr mu odpovĕdĕl: „Ano, není to příliš tĕžké. Musíte jen přestat s omamnými látkami, nedovoleným pohlavním životem, jedením masa a hazardováním. Pak se můžete stát bráhmanem.“ Markýz odpovĕdĕl: „To nemohu! To je celý náš život.“ V západních zemích jsem vidĕl, že mnoho starších lidí trpí, protože se nedokážou tĕchto vĕcí zbavit, ale mnoho mladých chlapců a dívek s nimi přestalo a utrpení necítí. Je to díky vĕdomí Kršny.

Vĕdomí Kršny je pro všechny. Každý slyšel o Bhagavad-gítĕ. Dokonalosti můžeme dosáhnout pouhým následováním pokynů této knihy. Nemusíme odcházet ze zamĕstnání a zanechávat svých povinností. Mahárádž Ambaríš byl panovníkem velkého království, a přesto mluvil pouze o Kršnovi. Čaitanja Maháprabhu žádal Své oddané, aby mluvili pouze o Kršnovi. Když budeme mluvit a naslouchat jen o Kršnovi, přijde doba, kdy již nebudeme trpĕt. Tomu se ve Védánta-sútře říká ānandamayo 'bhyāsāt. Živé bytosti a Kršna jsou ānandamaya, transcendentálnĕ blažení. Na této úrovni neexistuje hmotné utrpení. Není to otázka nĕjaké kouzelnické magie. Nejvĕtším kouzlem je osvobodit se z utrpení: v tom spočívá svoboda oddaného. Když pociťujeme radost při naslouchání a mluvení o Kršnovi, mĕli bychom vĕdĕt, že dĕláme pokroky na cestĕ k dokonalosti. Potom již nebudeme cítit žádné hmotné utrpení. To je výsledek oddané služby, který Pán Kapila vysvĕtluje Své matce.

TEXT 24

ta ete sādhavaḥ sādhvi
sarva-saṅga-vivarjitāḥ
saṅgas teṣv atha te prārthyaḥ
saṅga-doṣa-harā hi te

Drahá matko, ó ctnostná paní, takové jsou vlastnosti velkých oddaných, kteří jsou prosti všech hmotných pout. Musíš rozvíjet oddanost k tĕmto svatým mužům, neboť tak je možné zabránit zhoubným následkům hmotného ulpívání.

Kapila Muni zde radí Své matce Dévahúti, aby se snažila zvĕtšit svou oddanost k sádhuům neboli oddaným, kteří nemají žádné hmotné sklony, chce-li se zbavit svých hmotných pout. Slova nirmāna-mohā jita-saṅga-doṣāḥ v patnácté kapitole Bhagavad-gíty označují osobnost, která není ovlivnĕna pýchou z hmotného majetku. Človĕk může být velice bohatý nebo slavný, ale chce-li se vrátit do duchovního království, zpátky domů, zpátky k Bohu, musí se zbavit hmotné chamtivosti a panovačnosti, protože mu nepřísluší.

Slovo moha zde označuje falešné představy, že je nĕkdo bohatý nebo chudý. V hmotném svĕtĕ jsou všechna pojetí bohatství a chudoby nebo čehokoliv ostatního, co má vztah k hmotné existenci, falešná, protože tĕlo samotné je pomíjivé. Čistá duše, která je připravena zbavit se hmotného zapletení, se musí nejprve vymanit z vlivu tří kvalit hmotné přírody. Ve styku s tĕmito třemi kvalitami je nyní naše vĕdomí znečištĕno, a proto nám Bhagavad-gítá radí: jita-saṅga-doṣāḥ    —    nejprve se musíme vymanit z jejich vlivu. Zde, ve Šrímad-Bhágavatamu, je to potvrzeno: čistý oddaný, který se připravuje na návrat do duchovního království, je vysvobozen ze styku se třemi kvalitami. Musíme vyhledávat společnost takových oddaných. Proto jsme založili Mezinárodní společnost pro vĕdomí Kršny. V lidské společnosti najdeme mnoho sdružení obchodního nebo vĕdeckého rázu, která nabízejí určitý druh poznání nebo se snaží o rozvoj určitého vĕdomí, ale nenajdeme žádnou společnost, která by lidem pomáhala zbavit se veškerého hmotného znečištĕní. Chce-li se nĕkdo očistit, musí vyhledat společnost oddaných, kteří rozvíjejí pouze vĕdomí Kršny.

Oddaného, který se zbavil všech hmotných pout, se nedotýká utrpení hmotné existence, třebaže se zdá, že je v hmotném svĕtĕ. Jak je to možné? Kočka nosí v tlamĕ svá koťata a také svou kořist. Kotĕ i zabitá myš jsou v kočičí tlamĕ, ale jejich pocity se liší. Kotĕ se cítí pohodlnĕ pod ochranou své matky, ale myš cítí smrt. Podobnĕ sádhuové, oddaní, kteří prokazují Pánu transcendentální službu, nejsou znečištĕni hmotným utrpením, ale neoddaní bez vĕdomí Kršny podléhají bolestem hmotné existence. Proto bychom mĕli odejít ze společnosti materialistických lidí a hledat společnost lidí vĕdomých si Kršny. V takové společnosti můžeme udĕlat duchovní pokrok. Silou jejich slov a pokynů bude človĕk moci přetnout pouta k hmotnému svĕtu.

V Kali-juze převládají zvláštĕ nebezpečné kvality vášnĕ a nevĕdomosti (rajo-guṇa a tamo-guṇa). Témĕř všichni lidé jsou v tomto vĕku znečištĕni chtíčem, chamtivostí a nevĕdomostí. V šástrách se říká, že sattva-guṇa, kvalita dobra, v tomto vĕku prakticky neexistuje.

Ve čtrnácté kapitole Bhagavad-gíty je pĕknĕ vysvĕtleno, jak se může človĕk zbavit znečištĕní hmotnými kvalitami. Kapiladéva nyní radí: „Drahá matko, jestli se chceš zbavit znečištĕní, které způsobuje hmotná příroda, mĕla bys vyhledávat společnost sádhua.“ Ulpívání na hmotných kvalitách je příčinou naší připoutanosti. Chceme-li se osvobodit, musíme svůj sklon k ulpívání přeorientovat na sádhua.

Každý je k nĕčemu poután. Nikdo nemůže říci, že není k ničemu připoutaný. Májávádská nebo buddhistická filozofie nám říká, abychom se všeho vzdali a od všeho odpoutali, ale to již ve své podstatĕ není možné. Dítĕ je připoutané ke svým hrám, ale jeho připoutanost je možné usmĕrnit na čtení a studium, aby získalo nĕjaké vzdĕlání. Není to zničení připoutanosti, ale její přeorientování. Bude-li se nĕkdo snažit skoncovat s veškerou připoutaností, přivede ho to k šílenství. K nĕčemu musíme být upnuti. Když řekneme svým žákům, aby přestali jíst maso, co musíme udĕlat? Místo masa jim dáme kačaurí, rasaguly a mnoho dalších pochoutek. Pak s tím mohou přestat. Nejprve tedy odstraníme nižší připoutanost a pak je inspirujeme k vyšší připoutanosti. Živou bytost nelze k ničemu nutit. Je třeba to dĕlat postupnĕ. Dítĕ má mnoho zábav, ale časem na jejich místo přijdou lepší záliby a jeho zájmy se zmĕní. Podobnĕ je potřeba očistit i naše znečištĕné vĕdomí. Pak se vĕdomí Kršny probudí samo a přirozenĕ.

Vĕdomí Kršny je naše původní přirozené vĕdomí, ale z nĕjakého důvodu bylo zastřeno zálibou v hmotných vĕcech. Jak se tedy zbavit hmotných pout a upnout své vĕdomí na Kršnu? Pomocí společnosti oddaných (sādhu-saṅga). V hmotném svĕtĕ jsme poutáni k mnoha hmotným vĕcem, ale nedokážeme se jich zcela zříci. Je nutné je pouze očistit. Proč bychom mĕli nemocné oko vypíchnout? Nemocné oko je třeba vyléčit. Z nĕjakého důvodu jsme dostali šedý zákal, a když se ho zbavíme, náš zrak bude opĕt v pořádku. Máme mnoho tužeb, ale musíme je nasmĕrovat ke službĕ Kršnovi. Rádi například vydĕláváme peníze a Kršna říká: „Jen pokračuj se svou prací, ale daruj Mi její výsledky.“ Bhagavad-gítá (9.27) říká:

yat karoṣi yad aśnāsi
yaj juhoṣi dadāsi yat
yat tapasyasi kaunteya
tat kuruṣva mad-arpaṇam

„Ať činíš cokoliv, ať pojídáš cokoliv, ať obĕtuješ nebo daruješ cokoliv a ať provádíš jakákoliv pokání, ó synu Kuntí, vždy to čiň jako obĕť Mnĕ.“

To je začátek bhakti-jógy. Začneme-li obchodovat a vydĕlávat peníze, mĕli bychom je utratit pro Kršnu. To je také druh bhakti. Dalším příkladem je Ardžuna, který se stal oddaným tím, že byl bojovník. Nestal se oddaným zpíváním Haré Kršna, ale bojováním v bitvĕ na Kurukšétře. Kršna mu poradil, aby bojoval, ale Ardžuna byl vaišnava a nechtĕl válčit. Vaišnava nechce nikoho zabíjet, ale když to Kršna nařídil, musel bojovat. Nebojoval ze své vlastní vůle, neboť pro vaišnavu je přirozené nikomu neubližovat. Když ale vaišnava pozná, že Kršna na nĕm chce, aby udĕlal určitou vĕc, přestane se starat o své představy a zájmy. Každý má tedy nĕjaké povinnosti, nĕjaké zamĕstnání. Budeme-li vykonávat své zamĕstnání jako obĕť Kršnovi, náš život bude dokonalý. Šrímad-Bhágavatam (1.2.13) radí:

ataḥ pumbhir dvija-śreṣṭhā
varṇāśrama-vibhāgaśaḥ
sv-anuṣṭhitasya dharmasya
saṁsiddhir hari-toṣaṇam

„Ó nejlepší z dvojzrozených, závĕr je tedy takový, že nejvyšší dokonalostí, jíž lze dosáhnout vykonáváním povinností, které jsou předepsané všem kastám a životním stavům, je potĕšit Osobnost Božství.“

Dříve byla ve společnosti rozšířena varnášrama-dharma a každý mĕl určitou povinnost podle svého postavení ve společnosti. Nyní se odbornosti rozšířily a nezáleží na tom, jestli je nĕkdo lékařem nebo nĕčím jiným. Je pouze nutné, abychom výsledky své práce sloužili Kršnovi. To je bhakti. Účelem hnutí pro vĕdomí Kršny není zastavit lidi v jejich práci. Každý by mĕl ve své práci pokračovat, ale nikdy by nemĕl zapomenout na Kršnu. Kršna nám radí, abychom na Nĕj stále mysleli a jednali s vĕdomím, že pracujeme pro Nĕho. Musíme se samozřejmĕ řídit podle pokynů Kršnova představitele a nejednat náladovĕ. Budeme-li dĕlat nĕjaké nesmysly a myslet si: „Dĕlám to pro Kršnu,“ nebude to přijatelné. Práci musí schválit Kršna Samotný nebo Jeho zástupce. Ardžuna nebojoval bez Kršnova nařízení, proto i my musíme dostat pokyny, jak jednat. Můžeme si říkat: „Nevím, kde je Kršna. Nesetkal jsem se s Ním. Jak se mohu řídit Jeho pokyny?“ Úlohou sádhua je předávat Kršnovy pokyny. Sádhu je Kršnovým představitelem, a proto Kapiladéva radí Své matce, aby vyhledala jeho společnost.

Popsali jsme vlastnosti sádhua a uvedli jsme, že sádhua poznáme podle jeho charakteru. Nepřijímáme hned každého, kdo chodí kolem a říká: „Já jsem sádhu.“ Musí mít vlastnosti sádhua. Podobnĕ také neuznáváme každého, kdo o sobĕ prohlašuje: „Já jsem inkarnace Boha.“ Popis Boha a Jeho vlastností najdeme v šástrách. Společnost oddaných, sādhu-saṅga, je pro rozvoj vĕdomí Kršny nezbytná. Lidé trpí, protože jsou znečištĕni tamo-gunou a radžo-gunou. Sádhu nás učí, že setrvávat pouze v sattva-gunĕ můžeme pĕstováním pravdomluvnosti, čistotnosti, ovládání mysli, jednoduchosti, snášenlivosti, pevné víry a plného poznání. To jsou vlastnosti lidí v sattva-gunĕ.

Místo abychom si mysleli: „Když se dnes nebudu moci nĕčeho napít, zblázním se,“ bychom si mĕli myslet: „Zblázním se, když nebudu moci být ve společnosti sádhua.“ Když budeme takto přemýšlet, vysvobodíme se. Čaitanja Maháprabhu chtĕl, aby se každá vesnice na celém svĕtĕ stala střediskem vĕdomí Kršny, aby každý mohl využít společnosti sádhuů a sám se stal sádhuem. To je poslání hnutí pro vĕdomí Kršny. Na začátku se musíme dobrovolnĕ podrobit určitému odříkání. Zpočátku může být trochu tĕžké přestat s nedovoleným pohlavním stykem, omamnými látkami, jedením masa a hazardováním, ale musíme vytrvat a být tolerantní. Chceme-li se zbavit nemoci, musíme jít nĕkdy i na operaci. I když bude velmi bolestivá, musíme to snést. Snášenlivosti se říká titikṣavaḥ. Současnĕ musíme být kāruṇikāḥ    —    musíme mít soucit k pokleslým duším a chodit od mĕsta k mĕstu a říkat ostatním o vĕdomí Kršny. To je povinností sádhua. Kazatelé jsou lepší než ti, kteří odcházejí meditovat do Himalájí. Meditace v Himalájích nám může přinést osobní prospĕch, ale ti, kteří podstoupí mnohé nesnáze spojené s kázáním, jsou mnohem lepší, protože skutečnĕ bojují v Kršnovĕ zájmu a jsou daleko soucitnĕjší. Nejvznešenĕjší sádhuové jsou ti, kteří opouštĕjí Vrndávan a snaží se šířit vĕdomí Kršny. To je Kršnův názor, který najdeme v Bhagavad-gítĕ (18.68  –  69):

ya idaṁ paramaṁ guhyaṁ
mad-bhakteṣv abhidhāsyati
bhaktiṁ mayi parāṁ kṛtvā
mām evaiṣyaty asaṁśayaḥ

na ca tasmān manuṣyeṣu
kaścin me priya-kṛttamaḥ
bhavitā na ca me tasmād
anyaḥ priya-taro bhuvi

„Tomu, kdo toto nejvyšší tajemství vysvĕtluje oddaným, je zaručena čistá oddaná služba a nakonec bezpochyby dospĕje ke Mnĕ. Na tomto svĕtĕ není žádného služebníka, který by Mi byl dražší než on, a ani Mi nikdo nikdy dražší nebude.“

Chceme-li na sebe Kršnu rychle upozornit, mĕli bychom kázat. To je také učení Šrí Čaitanji Maháprabhua. Není nutné zůstat v Indii. Mĕli bychom radĕji cestovat po celém svĕtĕ a kázat vĕdomí Kršny. Sádhu je suhṛt    —    přeje dobro všem. To neznamená, že přeje dobro jen indickým nacionalistům. Přeje dobro dokonce i kočkám a psům. Oddaný prokazuje milost dokonce i kočkám a psům tím, že jim dává prasádam. Když se jednou bengálští oddaní vypravili za Čaitanjou Maháprabhuem, začal je následovat nĕjaký pes. Šivánanda Séna ho krmil a dával mu prasádam, a když se chtĕli nechat převézt přes řeku, Šivánanda Séna zaplatil více a požádal převozníka: „Prosím, vezmĕte i toho psa. Je to vaišnava, protože se s námi vydal na cestu. Jak ho tu můžeme nechat?“ Samotný Čaitanja Maháprabhu pak tomu psovi házel trochu Svého jídla a pes se dostal až na Vaikunthu.

Sádhu přeje dobro všem a k nikomu se nechová nepřátelsky. Je śānta, vyrovnaný. To jsou hlavní kvalifikace sádhua. Je také připoutaný pouze ke Kršnovi. Mayy ananyena bhāvena. Takové jsou vnĕjší a vnitřní rysy oddaného. Oddaný je také uctivý k polobohům, protože zná jejich vztah ke Kršnovi. V Brahma-sanhitĕ (5.44) je bohynĕ Durgá uctívána jako vnĕjší energie Kršny.

sṛṣṭi-sthiti-pralaya-sādhana-śaktir ekā
chāyeva yasya bhuvanāni bibharti durgā
icchānurūpam api yasya ca ceṣṭate sā
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Vnĕjší energii (māyā), která je stínem duchovní energie (cit-śakti), uctívají lidé jako Durgu, tvořící, udržující a ničící sílu hmotného svĕta. Uctívám prvotního Pána Góvindu, podle Jehož vůle Durgá vykonává své poslání.“

Bohynĕ Durgá je tak mocná, že může tvořit, udržovat a ničit. Nedokáže však jednat nezávisle proti Kršnovĕ vůli. Durgá je jako Jeho stín. Sádhu ví, že prakrti, příroda, pracuje podle Jeho pokynů. Každý policejní příslušník ví, že nejedná nezávisle, ale že vykonává pokyny vlády. Toto poznání je nutné, aby si policejní příslušník, který má určitou moc, nezačal myslet, že se stal Bohem. Bůh není tak laciný. Bůh má nesčetné energie a Durgá je jednou z nich. Durgá není nejvyšší. Existují miliony Durg, miliony Šivů a miliony vesmírů. Existují miliony polobohů, ale Bůh je jen jeden. Nemůže být milion Bohů. Bůh se může expandovat do milionů podob, ale to je nĕco jiného. Oddaný ctí polobohy jako pomocníky Nejvyšší Osobnosti Božství, nikoli jako svrchované vládce. Ten, kdo neví, jaký Bůh ve skutečnosti je, považuje polobohy za nejvyšší. Takový človĕk je ménĕ inteligentní. Oddaný je uctivý k polobohům, ale dobře ví, že Nejvyšší Pán je Kršna. Kṛṣṇas tu bhagavān svayam. Sádhu, vaišnava, je uctivý ke všem a pro Kršnu je připraven všeho se vzdát a odejít od svých příbuzných. Sádhu nachází potĕšení v naslouchání a v diskutování o Kršnovi.

Kršna provádí mnoho zábav. Bojuje a zabíjí démony, tančí s gópími, hraje si jako pasáček ve Vrndávanu a vládne jako král Dváraky. O Kršnovi bylo napsáno mnoho knih (kṛṣṇa-kathā) a hnutí pro vĕdomí Kršny již mnohé z nich vydalo. Můžeme číst všechny tyto knihy a také Bhagavad-gítu, kterou vyslovil Kršna Samotný. Tak se z každého může stát sádhu. Nasloucháním o Kršnovi a vyprávĕním o Jeho skutcích se můžeme okamžitĕ vysvobodit z utrpení hmotného svĕta.

V tomto verši se říká:

ta ete sādhavaḥ sādhvi
sarva-saṅga-vivarjitāḥ

Takové příznaky se projeví, když se človĕk zbaví veškeré hmotné připoutanosti. Sádhu si nemyslí, že je hinduista, muslim, křesťan, Američan, Ind nebo nĕco jiného. Sádhu si pouze myslí: „Jsem služebníkem Kršny.“ Šrí Čaitanja Maháprabhu řekl: „Nejsem bráhman, kšatrija, vaišja, šúdra, brahmačárí, ani nic jiného. Jsem jen služebníkem služebníka Kršny.“ Tomu se človĕk musí naučit a pak bude schopen prokazovat celé lidské společnosti tu nejlepší službu.

Kapitola dvanáctá

Naslouchání vyprávĕním o Kršnovi

TEXTS 25–26

satāṁ prasaṅgān mama vīrya-saṁvido
bhavanti hṛt-karṇa-rasāyanāḥ kathāḥ
taj joṣaṇād āśv apavarga-vartmani
śraddhā ratir bhaktir anukramiṣyati

bhaktyā pumāñ jāta-virāga aindriyād
dṛṣṭa-śrutān mad-racanānucintayā
cittasya yatto grahaṇe yoga-yukto
yatiṣyate ṛjubhir yoga-mārgaiḥ

Ve společnosti čistých oddaných jsou rozhovory o zábavách a skutcích Nejvyšší Osobnosti Božství velice příjemné a přinášejí potĕšení uším i srdci. Pĕstováním tohoto poznání udĕlá človĕk postupnĕ pokrok na cestĕ osvobození, oprostí se od hmotných vĕcí a ustálí se ve své náklonnosti. Pak se dostaví skutečná oddanost a začne pravá oddaná služba.

Človĕk, který se takto vĕdomĕ zapojí do oddané služby ve společnosti oddaných a neustále myslí na Pánovy skutky, získá nechuť k smyslovému požitku v tomto svĕtĕ i v příštím. Vĕdomí Kršny je nejsnadnĕjší cestou k získání mystických sil a ten, kdo skutečnĕ s oddaností slouží Pánu, dokáže ovládat svou mysl.

Kapila zde vysvĕtluje, jak pokročit v oddané službĕ, ve vĕdomí Kršny. Nejprve je nutné vyhledat osoby, které si jsou vĕdomé Kršny. Bez jejich společnosti není možné udĕlat pokrok. Pouhým studiem knih a hromadĕním teoretického poznání není možné udĕlat v duchovním životĕ znatelný pokrok. Musíme odejít ze společnosti materialistických lidí a vyhledávat společnost oddaných, neboť bez vhodné společnosti nemůžeme porozumĕt Pánovým činnostem. Lidé obvykle vĕří v neosobní podobu Absolutní Pravdy. Jelikož se nestýkají s oddanými, nemohou pochopit, že Absolutní Pravda může být osoba a že může jednat jako osoba. Je to velice obtížné téma a pokud človĕk nepřijímá Absolutní Pravdu jako osobu, nemůže být řeči o oddanosti. Služba a oddanost se nemůže vztahovat k nĕčemu neosobnímu. Služba musí být prokazována nĕjaké osobĕ. Neoddaní nemohou ocenit vĕdomí Kršny čtením Šrímad-Bhágavatamu nebo jiných védských písem, která popisují činnosti Pána. Jelikož jim duchovní život nebyl vysvĕtlen správným způsobem, myslí si, že Jeho činnosti jsou vymyšlené. Osobní činnosti Pána může človĕk pochopit pouze ve správné společnosti. Musí o nich přemýšlet ve společnosti oddaných a pak se mu otevře cesta k vysvobození a očistí se. Ten, kdo má pevnou víru v Nejvyšší Osobnost Božství, se ustálí a jeho obliba ve společnosti oddaných i Pána Samotného se bude stále zvĕtšovat. Být ve společnosti oddaných znamená být ve společnosti Pána. Oddaný začne díky této společnosti inklinovat k oddané službĕ a díky této ryzí službĕ Pánu se povýší na transcendentální úroveň a nakonec dosáhne dokonalosti.

Všechna písma obvykle nabádají ke zbožnému životu, aby si lidé mohli užívat smyslového požitku v tomto životĕ i v příštím. Budou-li provádĕt zbožné skutky, je jim slíbeno povýšení na vyšší planety a nebeské království. Oddaný však ve společnosti ostatních oddaných Pána radĕji přemýšlí o Jeho činnostech: jak stvořil tento vesmír, jak ho udržuje, jak ho ničí a jakým zábavám se vĕnuje v duchovním království. Jeho činnosti jsou zapsány v mnoha knihách, zvláštĕ v Bhagavad-gítĕ, Brahma-sanhitĕ a Šrímad-Bhágavatamu. Upřímný oddaný, který se stýká s ostatními oddanými, tak dostává možnost naslouchat a rozjímat o tĕchto námĕtech a přirozenĕ se přestává zajímat o takzvané štĕstí tohoto svĕta, pozemské i nebeské. Oddaní si pouze přejí dostat se do Pánovy společnosti a již je více nepřitahuje pomíjivé štĕstí. Tomu se říká být yoga-yukta. Ten, kdo získá mystické síly, není ovlivnĕn svody tohoto nebo onoho svĕta a zajímá ho pouze duchovní realizace. Na tuto úroveň se můžeme dostat nejjednodušším způsobem, bhakti-jógou. Ṛjubhir yoga-mārgaiḥ. Ṛjubhiḥ znamená „velice snadný“. Existují různé způsoby, jak dosáhnout jógové dokonalosti (yoga-mārga), ale oddaná služba Pánu je nejsnadnĕjší. Není pouze nejsnadnĕjší, ale vede také k nejvznešenĕjšímu cíli. Každý by se proto mĕl zapojit do tohoto hnutí pro vĕdomí Kršny a dosáhnout nejvyšší dokonalosti.

Sat znamená „existence“ a asat znamená „to, co neexistuje“, to, co je pomíjivé. Hmotný svĕt je asat, a Védy proto nařizují: asato mā sad gama. „Nezůstávej v tomto hmotném svĕtĕ.“ Lidé zajímající se o materialistický život jsou také asat. Na otázku, jak se má chovat vaišnava, Čaitanja Maháprabhu odpovĕdĕl: asat-saṅga-tyāga,  —  ei vaiṣṇava-ācāra. „Oddaný se hlavnĕ vyhýbá společnosti asat, materialisticky založených lidí.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 22.87) Hnutí pro vĕdomí Kršny jsme založili proto, abychom se vyhnuli společnosti lidí zajímajících se o hmotné vĕci. Stýkáme se s Kršnou a nepřejeme si mluvit o ničem jiném než o Kršnovi. Každý se zajímá o tolik různých vĕcí, ale my se zajímáme pouze o vĕdomí Kršny. Lidé hmotného zamĕření (asat) velice lpĕjí na smyslovém požitku, jehož vrcholem je pohlavní život.

Šrí Sanátana Gósvámí ve své Hari-bhakti-viláse také radí, abychom neposlouchali Bhagavad-gítu, Purány, Šrímad-Bhágavatam nebo jiné námĕty hari-kathā od človĕka, který se nechová jako vaišnava. Znamená to, že bychom nemĕli naslouchat védským písmům od májávádínů, kteří nepřijímají Kršnu jako Nejvyšší Osobnost Božství. Jak se může človĕk, který nepřijímá Kršnu jako Nejvyššího Pána, opovážit mluvit o Bhagavad-gítĕ? Komentáře takových lidí nám nijak nepomohou. Bhagavad-gítĕ a Šrímad-Bhágavatamu bychom mĕli naslouchat od oddaných. I kdybychom Bhagavad-gítĕ, kterou přednáší nĕjaký májávádí, naslouchali stovky let, nikdy Kršnovi neporozumíme. Vaišnavové proto mají zakázáno poslouchat přednášky májávádských filozofů.

Hari-kathā, rozhovory o Šrí Harim neboli Kršnovi, jsou jako nektar (amṛta). Jestliže jim budeme naslouchat ze správného zdroje, bude to amṛta (so 'mṛtatvāya kalpate). Mṛta znamená „rození a smrt“ a amṛta znamená „ukončení rození a smrti“. Duchovní život znamená skoncovat s rozením, nemocí, stářím a smrtí. Získat nektar (amṛta) znamená osvobodit se od rození a smrti, což je také skutečným cílem duchovního života. Šrí Kršna říká v Bhagavad-gítĕ (7.16), že duchovní život začíná, když je človĕk zbožný:

catur-vidhā bhajante māṁ
janāḥ su-kṛtino ’rjuna
ārto jijñāsur arthārthī
jñānī ca bharatarṣabha

„Ó nejlepší z Bháratovců (Ardžuno), čtyři druhy zbožných lidí Mi začínají oddanĕ sloužit: trpící, toužící po bohatství, zvídaví a hledající Absolutní Pravdu.“

Jestliže chceme být zbožní a rozvíjet oddanost, musíme se stýkat se sádhuem. Pak můžeme vyvinout nĕjakou náklonnost ke Kršnovi, nĕjakou chuť. Mluvíme-li o Kršnovi mezi oddanými, přináší nám to velké uspokojení a vyvíjíme určitou zálibu nebo chuť, které se říká rasa. Rasa je požitek, který pociťujeme, když máme velkou žízeň a napijeme se nĕčeho velice dobrého. Kršna nám říká, abychom na Nĕj mysleli, když pijeme vodu. Není to příliš tĕžké. Také nám radí, abychom na Nĕj mysleli, když vidíme ráno sluneční svit. Proč lidé říkají: „Můžete mi ukázat Boha?“ Bůh se nám ukazuje Sám. Proč zavíráme oči a snažíme se Ho nevidĕt? Říká nám: „Jsem to, jsem ono.“ Nemůžeme očekávat, že z ničeho nic uvidíme Boha, ale prostřednictvím sádhuovy společnosti se můžeme kvalifikovat a skutečnĕ Ho vidĕt. V současné dobĕ chtĕjí mít lidé tituly z velkých univerzit, ale rozvíjet vzdĕlání bez vĕdomí Boha znamená pouze rozšiřovat vliv máji. Jejich poznání unesla iluze, a proto si na univerzitách jen uzavřou cestu k vĕdomí Boha. Živá bytost je již pod vlivem iluze, když přichází do hmotného svĕta, a takzvané vyšší vzdĕlání tuto iluzi jen prohlubuje. Podmínĕná duše se snaží najít štĕstí v tomto pomíjivém hmotném svĕtĕ a zapomnĕla, že je vĕčným služebníkem Kršny. I takzvané štĕstí v tomto svĕtĕ je iluzí, protože nikomu není dovoleno zůstat a užívat si vĕčnĕ. Tomu musíme porozumĕt ve společnosti oddaných. Oddaný zná všechno, protože vidí Nejvyšší Absolutní Pravdu, Kršnu.

Co je to vedānta-darśana? Veda znamená „poznání“ a anta znamená „konečné“. Jaké je konečné poznání? V Bhagavad-gítĕ Šrí Kršna říká:

vedaiś ca sarvair aham eva vedyo
vedānta-kṛd veda-vid eva cāham

„Pomocí všech Véd mohu být poznán, neboť Já jsem sestavil Védántu a jsem znalcem Véd.“

Budeme-li naslouchat Kršnovi a pochopíme-li, jaký ve skutečnosti je, můžeme skutečnĕ porozumĕt Védántĕ. Když se ale budeme vydávat za védántisty a přitom neporozumíme Kršnovi, bude to jen iluze. Kdo nezná Kršnu, je ve skutečnosti hlupák, mūḍha. Lidé to nevĕdí. V hmotném svĕtĕ je vlastnĕ každý více ménĕ mūḍha. Kdybychom nebyli hlupáci, nebyli bychom v hmotném svĕtĕ. Brahmou počínaje a malým mravencem konče jsme všichni do určité míry hlupáci. Skutečné poznání můžeme získat ve společnosti oddaných. Pak můžeme vychutnávat kṛṣṇa-kathā. Kṛṣṇa-kathā, rozmlouvání o Kršnovi, je mezi oddanými příjemné na poslech a přináší potĕšení i srdci. Vyžaduje to trochu snahy a učení, ale to jde mezi oddanými lehce. Mĕli bychom následovat praktický denní život oddaných, jejich práci a jejich chování. Rozvíjet vĕdomí Kršny znamená vzdĕlávat se a uvádĕt toto poznání do praktického života, tak jak to předepisují áčárjové. V Nektaru oddanosti Šríla Rúpa Gósvámí popisuje rozvoj oddané služby a tuto knihu nadšenĕ uvítali na mnoha amerických a evropských univerzitách. Bhakti-rasámrta-sindhu, Nektar oddanosti, je pravá nauka o bhakti. Bhakti není jen sentiment, je to velká vĕda, kterou musíme pečlivĕ studovat. Není nutné čekat na příští život, abychom mohli začít s oddanou službou. Můžeme číst Nektar oddanosti, žít s oddanými, vstávat brzy ráno, studovat védská písma, jíst prasádam a kázat vĕdomí Kršny.

Májá je velice silná a začít oddanĕ sloužit znamená vyhlásit jí válku. Nĕkteří oddaní z hnutí pro vĕdomí Kršny nĕkdy třeba poklesnou, ale vše, co s upřímností vykonají, se jim nikdy neztratí. Potvrzuje to Bhagavad-gítá. Když nĕkdo vykoná trochu oddané služby, nepoklesne do nižších životních druhů a znovu dostane lidskou podobu. Existuje 8    400    000 životních druhů, ale oddaný, který poklesl, zaručenĕ získá lidské tĕlo. Když si je človĕk vĕdom Kršny, má zaručené dobré zrození v příštím životĕ, a když dosáhne v tomto životĕ plného vĕdomí Kršny, nenarodí se znovu a půjde ke Kršnovi. To je skutečný cíl lidského života. Proč se znovu rodit v bohaté nebo bráhmanské rodinĕ? Takové zrození je riskantní, protože nám nic nezaručuje. Bohatí lidé se často o vĕdomí Kršny ani trochu nezajímají a lidé z bráhmanských rodin bývají nafoukaní a myslí si: „Jsem bráhman. Narodil jsem se ve vznešené rodinĕ.“ Taková mentalita je přivede k poklesnutí. Říká se, že pýcha předchází pád. Vaišnava je od přírody velice pokorný.

To jsou možnosti, které má živá bytost v lidském tĕle. Kršna nám Osobnĕ radí, abychom využili příležitosti, kterou nám nabízí hnutí pro vĕdomí Kršny. Mĕli bychom se jí chopit a neriskovat nebezpečí duchovní sebevraždy.

Takto můžeme porozumĕt Absolutní Pravdĕ, Nejvyšší Osobĕ, Nejvyšší Bytosti. V Absolutním nejsou žádné rozpory. Kršnovo jméno, Jeho podoba, činnosti, příslušenství a vlastnosti jsou s Ním totožné. To je význam slova „absolutní“. Mezi Kršnovou podobou a Kršnou není žádný rozdíl. Kršnovy ruce a Kršnovy nohy jsou jedno a totéž. V hmotném svĕtĕ existuje rozdíl mezi pravou rukou a levou rukou, mezi nosem a ušima, ale tyto duality se Kršny netýkají. To znamená být absolutní. V Brahma-sanhitĕ (5.32) se říká:

aṅgāni yasya sakalendriya-vṛttimanti
paśyanti pānti kalayanti ciraṁ jaganti
ānanda-cinmaya-sad-ujjvala-vigrahasya
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Uctívám prvotního Pána Góvindu, Jehož transcendentální podoba je plná blaženosti, pravdy a reality a vydává oslnivou záři. Každá část Jeho transcendentálního tĕla může vykonávat funkce všech ostatních orgánů a vĕčnĕ vidí, udržuje a vytváří nekonečné vesmíry, duchovní i hmotné.“ Různé části na našem tĕle slouží k určitým účelům, ale jakákoliv část Kršnova tĕla může vykonávat libovolné funkce. Kršna může jíst očima a může jít nĕkam pouze tím, že na to pomyslí. Absolutní je advaita. V Absolutním nejsou duality. Vše je jednotné.

Naše hmotná nemoc spočívá v tom, že chceme uspokojit své smysly. Mluvili jsme o tom, že pokrok civilizace znamená pokrok ve smyslovém požitku, ale bhakti znamená pravý opak. Pokud nás bude zajímat smyslový požitek, nepřipadá bhakti v úvahu. Musíme zmenšit svůj sklon ke smyslovému požitku a rozvinout svoji oddanou službu. Také jsme mluvili o tom, že hmotné zapletení znamená mít jedno tĕlo a vytvářet si další. Kršna nám prostřednictvím přírody dává možnost si svými smysly naplno užívat. V současné dobĕ se v západních zemích stává módní chodit bez šatů a příroda k tomu dá tĕmto tĕmto lidem možnost    —    jako stromy budou stát bez šatů po mnoho let. Proč dostáváme různá tĕla? Protože máme různé sklony k smyslovému požitku. Než začneme duchovní život, musíme mít odpor k smyslovému požitku, a toho je možné dosáhnout prostřednictvím bhakti. Kršnu nejsme schopni vidĕt, a proto nám umožnil, abychom Ho vidĕli prostřednictvím Božstva (arcā-vigraha). Nesmíme si myslet, že Božstvo je kámen. Božstvo může být kamenné, ale mĕli bychom se na Nĕj dívat tak, že nám Kršna umožnil, abychom Ho spatřili v této kamenné podobĕ, protože nic jiného nejsme schopni vidĕt. Je to Kršnova milost. Naše oči a ostatní smysly jsou nedokonalé, a proto nemůžeme vidĕt Kršnu všude v Jeho původní duchovní podobĕ. Protože jsme nedokonalí, vidíme rozdíl mezi vĕcmi duchovními a hmotnými, ale Kršna takové rozdíly nezná, protože je absolutní. Může být duchovní nebo hmotný, jak se Mu zlíbí, a nijak Ho to nezmĕní ani neovlivní. Kršna je všemocný a všemohoucí a může zmĕnit hmotu v ducha a ducha v hmotu. Proto bychom si nemĕli jako ateisté myslet, že uctíváme modly. Dokonce i jako modla je to stále Kršna. To je Kršnova absolutní povaha. Nĕkdo si možná myslí, že Božstvo je kámen, železo nebo kus dřeva. Přesto je to ale stále Kršna. K této vizi je potřeba bhakti. S trochou bhakti, inteligence a filozofického zázemí můžeme pochopit, že Kršna je přítomen i v kameni.

Ve skutečnosti se od Kršny nic neliší, protože všechno je Kršnova energie. Májávádští filozofové říkají, že když je Bůh všechno, nemůže být osoba. Ale Kršna je Kršna a zároveň je také vším. To můžeme pochopit jedinĕ pomocí bhakti. Vidí-li bhakta strom, vidí Kršnu. V Čaitanja-čaritámrtĕ (Madhja 8.274) je vysvĕtleno:

sthāvara jaṅgama dekhe, nā dekhe tāra mūrti
sarvatra haya nija iṣṭa-deva-sphūrti

Pokročilý oddaný nevidí živé bytosti jako pohyblivé a nehybné. Vidí jen Kršnu. Totéž říká Brahma-sanhitá (5.38):

premāñjana-cchurita-bhakti-vilocanena
santaḥ sadaiva hṛdayeṣu vilokayanti

Oči oddaného jsou neustále potřeny mastí oddanosti, a proto neustále vidí Kršnu a nic jiného. Všude vidí Kršnu a Jeho energii. Řeknĕme, že máte velice rádi své dítĕ. Když uvidíte jeho malé boty, vidíte ve skutečnosti své dítĕ. Když uvidíte jeho hračku, vidíte své dítĕ a slyšíte jeho hlas. Když rozvinete lásku ke Kršnovi, bude pro vás existovat pouze Kršna. Když se rozvine naše láska ke Kršnovi, uvidíme Kršnu všude, kam se podíváme.

Ten, kdo neví, co je kṛṣṇa-premā, láska ke Kršnovi, nic neuvidí ani nepochopí. Pomocí svých slepých hmotných smyslů nedokážeme pochopit ani Kršnovo jméno. Lidé se stále ptají: „Proč tihle lidé neustále zpívají Haré Kršna?“ Nemohou to pochopit, i když realizace Kršny začíná realizací jména. Jméno Kršny a Kršna jsou totožní, ale nemůžeme to realizovat na intelektuální úrovni. K této realizaci potřebujeme zpívat Haré Kršna. Když pokročíme v oddané službĕ a začneme zpívat Haré Kršna bez přestupků, zrealizujeme, že Kršna a Jeho jméno se od sebe neliší. Kṛṣṇa-bhakti začíná od jazyka. S pomocí jazyka můžeme zpívat Haré Kršna a ochutnávat Kršnovo prasádam. Tak se z nás mohou stát Kršnovi oddaní.

Když vidíme Božstvo Kršny v chrámu, mĕli bychom si myslet, že Božstvo je Kršna. Kršna souhlasil s tím, že Ho můžeme vidĕt jako Božstvo a že Ho můžeme dokonce i oblékat. Budeme-li však přemýšlet o Kršnovĕ virát-rúpĕ, Jeho vesmírné podobĕ, jak jí můžeme sloužit? Jak bychom mohli oblékat virát-rúpu? Její hlavy pokrývají oblohu a nedokážeme si ji ani představit. Kršna může být nejvĕtší z nejvĕtších a nejmenší z nejmenších. Proto se v tomto verši říká: bhaktyā pumāñ jāta-virāga aindriyāt. Čím více sloužíme Kršnovi, dáváme Mu více jídla a pĕknĕ Ho oblékáme, tím ménĕ se budeme zajímat o svá tĕla. V hmotném svĕtĕ se každý pečlivĕ obléká, aby byl co nejvíce sexuálnĕ přitažlivý, ale když se budeme snažit pĕknĕ oblékat Kršnu, zapomeneme na své hmotné šaty. Když budeme nabízet Kršnovi dobré jídlo, přestaneme přemýšlet, ve které restauraci nejlépe uspokojíme svůj jazyk.

Kršna přednášel Bhagavad-gítu a Ardžuna Ho vidĕl tváří v tvář. Číst Bhagavad-gítu a vidĕt Kršnu je totéž. Nĕkteří lidé říkají, že Ardžuna mĕl velkou výhodu, že vidĕl Kršnu tváří v tvář a učil se přímo od Nĕj, ale každý může okamžitĕ vidĕt Kršnu, jestliže má oči k vidĕní. V Čaitanja-čaritámrtĕ se píše o jednom bráhmanovi z Jižní Indie, který četl Bhagavad-gítu, přestože byl negramotný. Lidé z okolí vĕdĕli, že neumí číst, a dĕlali si z nĕj žerty: „Co ses dočetl v Bhagavad-gítĕ?“ Ale Čaitanja Maháprabhu byl právĕ v nedalekém chrámu a vĕdĕl, že to byl oddaný. Proto za ním šel a zeptal se: „Můj drahý bráhmane, co to čteš?“ Bráhman odpovĕdĕl: „Čtu Bhagavad-gítu, nebo spíše se ji snažím číst. Jsem negramotný, ale můj guru-mahárádž mi řekl, abych četl každý den všech osmnáct kapitol Bhagavad-gíty. Snažím se následovat jeho pokyny, a proto obracím listy a snažím se číst.“ Čaitanja Maháprabhu se ho zeptal: „Vidím, že nĕkdy pláčeš. Proč?“ „Pláču,“ odpovĕdĕl bráhman, „protože na obrázku pokaždé uvidím Kršnu, jak řídí Ardžunův válečný vůz. Šrí Kršna je tak laskavý, že souhlasil s tím, že bude sloužit Svému oddanému. Když vidím ten obrázek, začnou mi téci z očí slzy. “ Čaitanja Maháprabhu ho okamžitĕ objal a řekl: „Ty jsi ve skutečnosti přečetl Bhagavad-gítu.“

Není třeba bohatství ani vzdĕlání. Nemusíme dokonce ani znát jazyk. Jediné, co je nutné, je bhakti, láska. Když se z človĕka stane čistý bhakta, oddaný, zapomene na všechen hmotný smyslový požitek. Bhaktou se človĕk nestane tak, že si oblékne určité šaty a udĕlá si tilak. Bhakta nemůže mít chuť na hmotný smyslový požitek. Skutečný bhakta nechce uspokojovat své smysly, chce uspokojovat Kršnovy smysly. To je duchovní svĕt. V duchovním svĕtĕ, ve Vrndávanu, se všichni snaží uspokojit Kršnu: matka Jašódá, Nanda Mahárádž, Šrímatí Rádhárání, gópí, pasáčci, Šrídám, Sudám, zemĕ, voda, stromy, ptáci. To je skutečný Vrndávan. Když Kršna odešel z Vrndávanu do Mathury, všichni padli na zem jako mrtví, protože cítili nesmírnĕ intenzivní pocit odloučení. Podobnĕ můžeme žít ve Vrndávanu, na Vaikuntĕ i my, budeme-li po Kršnovi takto šílet. To je učení Čaitanji Maháprabhua, které kázal Svým vlastním životem. Když byl v Džagannáth Purí, šílel po Kršnovi dnem i nocí. V takovém šílenství prožil posledních dvanáct let Svého života. Nĕkdy se rozbĕhl do oceánu a nĕkdy se toulal po okolí jako blázen. Obyčejné živé bytosti této úrovnĕ nemohou dosáhnout, ale když se staneme oddanými, uvidíme vyšší inteligenci za celým stvořením. Když uvidíme kvĕtinu a budeme se dívat, jak vypadá, jak byla vytvořena a jaké má barvy, můžeme vidĕt Kršnu. Uvidíme, s jakou inteligencí Kršna všechno stvořil. Nebudeme si myslet, že tak krásná vĕc vznikla sama od sebe, jak prohlašují namyšlení materialisté. Hlupáci to nevidí, ale inteligentní lidé mohou vidĕt ruku Pána za vším v celém stvoření. Īśāvāsyam idaṁ sarvam.

Nic nemůže vzniknout samo od sebe. Všechno bylo stvořeno Kršnovou inteligencí prostřednictvím Jeho přesnĕ pracujících energií. Když chceme namalovat obrázek kvĕtiny, musíme namalovat mnoho detailů, a přesto náš obrázek nebude nikdy dokonalý. Ale kvĕtina, kterou Kršna stvořil, je naprosto dokonalá. Jaký blázen se odvažuje tvrdit, že za vším nestojí mozek? Kršna nás zvláštĕ upozorňuje, abychom si nemysleli, že příroda, prakṛti, jedná automaticky. Říká: „Příroda pracuje pod Mým dohledem.“ Musíme se pouze naučit vidĕt, jak se vĕci mají, a to je možné, když zamĕstnáme své smysly ve službĕ Kršnovi. Nejprve musíme zamĕstnat jazyk zpíváním Haré Kršna a jedením bhagavat-prasádam. Nic jiného není potřeba. Proto se hnutí pro vĕdomí Kršny snaží rozdávat prasádam a učit lidi zpívat Haré Kršna mahá-mantru.

TEXT 27

asevayāyaṁ prakṛter guṇānāṁ
jñānena vairāgya-vijṛmbhitena
yogena mayy arpitayā ca bhaktyā
māṁ pratyag-ātmānam ihāvarundhe

Človĕk, který přestane sloužit kvalitám hmotné přírody a začne rozvíjet vĕdomí Kršny, poznání spojené s odříkáním, a provádĕt jógu, při které je mysl neustále soustředĕna na Nejvyšší Osobnost Božství, dospĕje již v tomto životĕ do Mé společnosti, neboť Já jsem Nejvyšší Osobnost, Absolutní Pravda.

Když se človĕk podle pokynů autoritativních písem vĕnuje devíti způsobům bhakti-jógy, jako je naslouchání (śravaṇam), opĕvování (kīrtanam), vzpomínání, uctívání, modlení se a prokazování osobních služeb    —    když dĕlá jeden, dva nebo všechny najednou    —    pak přirozenĕ nemá možnost sloužit třem kvalitám hmotné přírody. Pokud človĕk není dobře zamĕstnán v duchovní službĕ, nebude schopen vymanit se z hmotné služby. Neoddaní se často zabývají takzvanou dobročinnou nebo lidumilnou prací a otevírají nemocnice nebo zakládají charitativní organizace. Jsou to nepochybnĕ záslužné zbožné činy a přinesou jistĕ dobrou odplatu v podobĕ smyslového požitku buď v tomto životĕ, nebo v příštím. Oddaná služba však stojí vysoko nad smyslovým požitkem. Je to zcela duchovní činnost. Ten, kdo oddanĕ slouží, se nechce zamĕstnávat ničím, co se týká smyslového požitku. Oddaná služba se nevykonává slepĕ, ale s dokonalým chápáním skutečného poznání a odříkání. Tento druh jógy, při kterém je mysl neustále s oddaností soustředĕna na Nejvyšší Osobnost Božství, přináší vysvobození již v tomto životĕ. Lidé, kteří jednají tímto způsobem, jsou ve styku s Nejvyšší Osobností Božství. Šrí Čaitanja proto schvaloval naslouchání o Pánových zábavách od realizovaných oddaných. Nezáleží na tom, do jaké třídy nebo skupiny posluchači náleží. Když budeme se skromností a pokorou naslouchat vyprávĕním realizovaných duší o Pánových zábavách, budeme moci porazit Nejvyššího Pána, kterého nelze přemoci žádným jiným způsobem. Naslouchání a společnost oddaných jsou nejdůležitĕjší prostředky k dosažení seberealizace.

Na Gólóce Vrndávanĕ slouží živé bytosti Kršnovi jako přátelé, pasáčci, gópí, milenky, otcové, matky a podobnĕ. Dokonce i stromy, voda, kvĕtiny, zemĕ, telata a krávy tam slouží Kršnovi. Sloužit Kršnovi přísluší i nám, ale my se k tomu příliš nemáme. Proto jsme byli svĕřeni do rukou máji a musíme jí sloužit podle tří kvalit hmotné přírody. Když zločinec neuposlechne zákony státu, je uvržen do vĕzení a k poslušnosti je donucen. Naše přirozené postavení je sloužit Kršnovi jako Jeho nedílné části, a jakmile Mu odmítneme sloužit, okamžitĕ se objeví májá, která nás pohltí a řekne: „Služ mi.“ Být pánem pro nás není přirozené. I když se jím staneme, nepřinese nám to štĕstí, protože je to nepřirozené. Když si ruka myslí: „Teď držím moc dobré sladkosti. Sním je sama,“ bude nakonec zklamaná. Povinností ruky je dávat jídlo do úst. Pak dostane živiny i ruka. Je to pro ni přirozené a prospĕšné, ale když to neudĕlá, přijde všechno nazmar. My jsme nedílné části Kršny a naší povinností je uspokojit Ho. S pomocí Véd můžeme pochopit, že Bůh, který je jeden jediný, se expandoval na mnoho částí. Do kategorie svāṁśa patří Jeho osobní expanze a my jsme Jeho odlišené expanze, vibhinnāṁśa. Všechny Jeho expanze jsou určeny k tomu, aby Mu sloužily. Vysvĕtluje to Čaitanja-čaritámrta (Ádi 5.142): ekale īśvara kṛṣṇa, āra saba bhṛtya. „Pán Kršna je svrchovaný vládce a všichni ostatní jsou Jeho služebníci.“

Užívat si s Kršnou je pro nás přirozené. Kršna je ānanda-maya a my jsme jakožto Jeho části také ānanda-maya. Nyní hledáme ánandu (blaženost) v jiném svĕtĕ. Máme nepatrnou nezávislost a rozhodli jsme se jít do hmotného svĕta a namísto Kršnovi sloužit svým smyslům. Nyní se musíme naučit přestat sloužit hmotné přírodĕ; k tomu nám pomůže bhakti-mārga, cesta oddané služby. Když pochopíme, že nejsme služebníci nikoho jiného než Kršny, dosáhneme seberealizace. Musíme tomu skutečnĕ porozumĕt a nebrat to jen sentimentálnĕ. Ten, kdo po mnoha a mnoha zrozeních realizuje vāsudevaḥ sarvam iti    —    že Vásudéva je všechno    —    se odevzdá Kršnovi. To je skutečné poznání    —    jñāna a vairāgya, poznání a odpoutanost od hmotných vĕcí.

Ten, kdo je plnĕ zamĕstnaný ve službĕ Kršnovi, se ocitá na úrovni brahma-bhūta. V současnosti jsme na úrovni māyā-bhūta a ztotožňujeme se s májou a jednáme podle kvalit hmotné přírody. Když se dostaneme na úroveň realizace duše (ahaṁ brahmāsmi), budeme okamžitĕ šťastni.

Podle kvalit hmotné přírody budeme unášeni na vlnách hmotné přírody a nebudeme vĕdĕt kam. Bhaktivinód Thákur říkal: māyāra vaśe, yāccha bhese', khāccha hābuḍubu, bhāi. Jsme jako stébla na hladinĕ oceánu, která jsou bezmocnĕ unášena na vlnách. Ateisté se třesou strachy při pomyšlení na příští život, protože žijí hříšnĕ a bojí se trestu, který je čeká. V Bengálsku mají přísloví o človĕku, který si myslel: „Dopustil jsem se mnoha hříchů a Jamarádž si pro mĕ přijde a potrestá mĕ. Jak před ním uteču?“ a nakonec se rozhodl: „Pomažu tĕlo výkaly a Jamarádž se mĕ ani nedotkne.“ Je to jednoduše hloupost. Jsme ovládáni májou, hmotnou přírodou, a nemůžeme se tomu vyhnout. Nakazili jsme se nemocí hmotné přírody a žádnými umĕlými prostředky se nemůžeme zachránit. Neexistuje jiná možnost úniku než se odevzdat Kršnovi. Kršna říká, že nás zachrání, přestože jsme velice hříšní.

Když svou pozornost upneme na službu Kršnovi, bhakti-jógu, můžeme se zbavit nechtĕných návyků (anartha). Mĕli bychom vstávat brzy ráno a zamĕstnat se nĕjakou službou pro Kršnu, a tak postupnĕ zapomeneme na službu máji. Bhakti-jóga je tak silná, že nám pomůže okamžitĕ přestat sloužit máji. Tomu se říká vairāgya.

Kršna je původní puruṣa, původní osoba, původní duše. Všechno z Nĕj pochází, a proto je nejstarší (purāṇa). Nikdo není starší než Kršna, ale On je přesto stále mladý. Je Bhagaván. Je ādi, původní zdroj, příčina všech příčin, ale přesto Ho nikdy neuvidíme jako starce. Je neustále v rozkvĕtu mládí. Při bitvĕ na Kurukšétře byl Kršna již pradĕdem, ale nevypadal starší než dvacetiletý mladík. Kršna je stále mladý a živé bytosti v duchovním vesmíru mají stejná tĕla jako Kršna. V šestém zpĕvu Šrímad-Bhágavatamu se dočteme, jak za Adžámilem přišli Vaikuntha-dútové. Mĕli čtyři ruce a byli velice krásní. V duchovním svĕtĕ existují živé bytosti, které mají čtyři ruce, a všechny jsou nitya-mukta, vĕčnĕ osvobozené.

Naneštĕstí jsme nyní jako vĕzni v hmotném svĕtĕ a máme hmotná tĕla. Tĕla se neustále mĕní. Nĕkdy jsou mladá, a nĕkdy stará. Budeme-li si vĕdomi Kršny, nedostaneme po opuštĕní tohoto tĕla další hmotné tĕlo. Půjdeme zpátky domů, zpátky k Bohu, a dostaneme své původní duchovní tĕlo, které je stejnĕ krásné jako Kršnovo, Nárájanovo. Mĕli bychom využít této příležitosti, stát se oddanými Kršny a provádĕt bhakti-jógu    —    śravaṇaṁ kīrtanaṁ viṣṇoḥ smaraṇaṁ pāda-sevanaṁ arcanam. Můžeme začít s jedním nebo se všemi způsoby oddané služby zároveň a dovést svůj život k dokonalosti. Čaitanja Maháprabhu nám předepsal nejdůležitĕjší metodu    —    śravaṇam. Musíme pouze naslouchat, a tím dosáhneme životní dokonalosti.

Kapitola třináctá

Jak získat dokonalé poznání skrze odevzdání

TEXT 28

devahūtir uvāca
kācit tvayy ucitā bhaktiḥ
kīdṛśī mama gocarā
yayā padaṁ te nirvāṇam
añjasānvāśnavā aham

Když Dévahúti vyslechla Pánova slova, zeptala se: Jaký druh oddané služby mám provádĕt a rozvíjet, abych mohla rychle a snadno obdržet službu Tvým lotosovým nohám?

V Bhagavad-gítĕ stojí, že každý má možnost sloužit Pánu. I ženy, obchodníci a dĕlníci se mohou povýšit na nejvyšší úroveň dokonalosti a vrátit se zpátky domů, zpátky k Bohu, jestliže se zamĕstnají oddanou službou Pánu. Oddaný dostane možnost vykonávat nejvhodnĕjší druh oddané služby milostí duchovního učitele. Chceme-li se osvobodit od utrpení pocházejícího z hmotné přírody, musíme se se zájmem a pokorou obrátit na duchovního učitele. Ardžuna se odevzdal Kršnovi se slovy: „Můj drahý Kršno, nyní již s Tebou nechci mluvit jako s přítelem, protože přátelské řeči mi nyní nepomohou.“ S přítelem obvykle mluvíme, jen abychom se nĕjak zabavili, ale když se obracíme na duchovního učitele, mĕli bychom být pokorní. Přátelé se navštĕvují jako sobĕ rovní, ale za duchovním učitelem takto jít nemůžeme. Bez pokory nebudeme schopni přijmout vznešené pokyny a rady. Ardžuna nás učí pokoře tím, že se zřekl svého přátelského vztahu ke Kršnovi, Nejvyšší Osobnosti Božství. Řekl: „Nyní jsem se stal Tvým žákem. Prosím, pouč mĕ.“

Můžeme spekulovat po mnoho let a životů, a přesto nepochopit konečný cíl života. Proto nám všechny šástry radí, abychom vyhledali gurua. Slovo guru znamená „tĕžký“. Guru je tĕžký poznáním. Mĕli bychom se na gurua obracet s tímto vĕdomím a nemyslet si: „Já vím všechno. Kdo mĕ může učit?“ Nikdo nemůže říci, že nepotřebuje poradit.

Podle védského systému je chlapec již v útlém vĕku poslán do gurukuly, aby se naučil duchovnímu poznání. V gurukule se z nĕj stane brahmačárí a pracuje jako prostý služebník. Nezáleží na tom, jestli je synem velkého bráhmana nebo krále. Stane se z nĕj služebník gurua. Když mu guru nařídí udĕlat nĕjakou prostou manuální práci, je připraven ji udĕlat. Tak se chová brahmačárí. Dokonce i Kršna šel do gurukuly, aby nás učil. Kršna to dĕlat nemusel, protože je Nejvyšší Osobnost Božství, ale šel do gurukuly, aby nás učil Svým příkladem. Také Čaitanja Maháprabhu přijal gurua.

Prakášánanda Sarasvatí byl velký učenec a vĕdĕl, že i Čaitanja Maháprabhu je proslavený vzdĕlanec, ale začal Ho kritizovat za neustálé zpívání a tancování. Mĕl pocit, že sannjásí by mĕl všechen svůj čas vĕnovat studiu Védánty. Považoval Čaitanju Maháprabhua za sentimentalistu a nepravého sannjásína. Prakášánanda Sarasvatí se zeptal: „Proč nečteš Védánta-sútru? Proč jen zpíváš a tancuješ?“ Čaitanja Maháprabhu odpovĕdĕl:

prabhu kahe — śuna, śrīpāda, ihāra kāraṇa
guru more mūrkha dekhi’ karila śāsana

„Ve skutečnosti nejsem příliš učený a můj guru mi řekl, že jsem ohromný hlupák. Řekl mi, že nemohu číst Védánta-sútru, protože ta není určena obyčejným lidem. Můj guru mi poradil, abych zpíval tuto Haré Kršna mahá-mantru a já se toho držím a vidím, že to přináší výsledky.“ (Čaitanja-čaritámrta, Ádi 7.71)

V současné dobĕ, v Kali-juze, nejsou lidé příliš vzdĕlaní. Zajímá je jen jak vydĕlat peníze a naplnit si žaludek. Védántská filozofie není určena pro obyčejné lidi ani pro obyčejné učence. Vyžaduje velké znalosti sanskrtu a filozofie. Čaitanja Maháprabhu je Nejvyšší Osobnost Božství a zná všechno, ale v tomto případĕ se postavil do role obyčejného človĕka, aby poučil nevĕdomou společnost. V tomto vĕku se lidé o Védánta-sútru již ani nezajímají. Lidé jsou tak nakaženi vlivem máji, že je ani nezajímá, jestli je nĕjaký život po smrti a proč existuje 8    400    000 životních druhů. Když se nĕkdy lidé dozvĕdí, že se za své jednání stanou například stromem, psem, kočkou, hmyzem nebo i znovu človĕkem, řeknou, že je to nezajímá. Nĕkdy odpoví: „Vždyť to nevadí, že se stanu psem. Co je na tom špatného? Stejnĕ na všechno zapomenu.“ Mnoho studentů z různých univerzit na Západĕ takto odpoví. Jsou v takové nevĕdomosti, že byli označeni jako manda. Dříve se bráhmani v Indii zajímali o poznání Brahmanu. Athāto brahma-jijñāsā. Ale dnes je každý šúdra a nikdo se nezajímá, co je Brahman. Lidi jen zajímá, jak vydĕlat peníze a chodit do kina.

Lidský život je určen k tomu, abychom pochopili své postavení, a proto bychom se mĕli řídit pokyny Bhagavad-gíty. Ardžuna nás zde učí tím, že přijal Kršnu za svého gurua. Žádá Kršnu, aby se stal jeho duchovním mistrem a učil ho. Slova Šrí Kršny nejsou určena jen pro Ardžunu, ale pro všechny. Kršna říká v Bhagavad-gítĕ, že bychom mĕli vyhledat gurua. První guru je Samotný Šrí Kršna a každý, kdo Ho zastupuje, je také guru. Řeknĕme, že jsem obchodník a pošlu nĕkoho, aby vyjednával mým jménem. Jestliže pracuje pod mým vedením, je to můj představitel. Když bude jen prohlašovat, že je můj představitel, ale nebude se řídit mými pokyny a utratí peníze za nĕco jiného, pak to není můj pravý představitel.

Kršnův zástupce neříká: „Stal jsem se Kršnou.“ Takový človĕk není ani Jeho zástupce, ani to není pravý guru. Je to podvodník. Kršnův zástupce jedná pro Kršnu. Kršna říká: „Zanech všeho a odevzdej se jen Mnĕ.“ A Kršnův představitel říká: „Zanech všeho a odevzdej se jen Kršnovi.“ Není to tak tĕžké pochopit. Každý se může stát Kršnovým představitelem. Za posledních dvĕ stĕ let odešlo na Západ mnoho jogínů a svámích, ale nikdo nemluvil o Kršnovi. Přišli pouze s nĕjakou nesourodou míchaninou indické filozofie. Nikdo nepřinesl védskou kulturu takovou, jaká je.

Mĕli bychom číst Bhagavad-gítu takovou, jaká je, a porozumĕt filozofii tak, jak jí porozumĕl Ardžuna. Ardžuna byl Kršnův přítel. Sedĕl s Kršnou a mluvil s Ním jako přítel s přítelem. Když Ardžuna spatřil vesmírnou podobu, řekl (v jedenácté kapitole) Kršnovi: „V minulosti jsem Tĕ oslovoval ,Kršno, Jádavo, můj příteli, aniž jsem znal Tvoji velikost. Prosím promiň mi všechno, čeho jsem se dopustil z pošetilosti nebo z lásky.“

Ardžuna pochopil, že jeho přítel Kršna byl zároveň Nejvyšší Osobností Božství, a tudíž osobností vhodnou k tomu, aby se stala jeho guruem. Na počátku Bhagavad-gíty (2.7) proto řekl Kršnovi: śiṣyas te 'haṁ śādhi māṁ tvāṁ prapannam. „Nyní jsem Tvým žákem a Tobĕ odevzdanou duší. Prosím, pouč mĕ.“

To jsou pokyny Bhagavad-gíty a kdo Bhagavad-gítu opravdu čte, musí přijmout Kršnu jako gurua. Musíme sloužit guruovi a odevzdat se. Nesmíme přijmout jako gurua jen tak nĕkoho. Guru musí být představitelem Kršny, pak se mu můžeme odevzdat. Odevzdání znamená, že si človĕk vezme k srdci vše, co guru řekne. Nemůžeme si myslet: „Nestarám se, co mi guru nařizuje, ale přesto jsem stále jeho žák.“ Tak nevypadá skutečné přijetí gurua. Dnes je to módní, ale nikomu to ve skutečnosti nepomůže. Jakmile se Kršna stal Ardžunovým guruem, Kršna ho okamžitĕ pokáral. Šrí Kršna mu řekl:

aśocyān anvaśocas tvaṁ
prajñā-vādāṁś ca bhāṣase
gatāsūn agatāsūṁś ca
nānuśocanti paṇḍitāḥ

„Zatímco pronášíš učená slova, naříkáš nad nĕčím, co není hodno zármutku. Moudří netruchlí ani nad živými, ani nad mrtvými.“ (Bhagavad-gítá 2.11)

Kršna tím vlastnĕ Ardžunovi řekl, že je opravdový hlupák, protože naříká nad nĕčím, co není hodno zármutku. Ardžuna naříkal kvůli tĕlu a myslel si, že je hrozné zabít své příbuzné ve válce. Nebylo vhodné, aby rozjímal o tĕchto vĕcech. Moudrý človĕk by mĕl přemýšlet o spasení duše. Proto mu Kršna ze všeho nejdříve vysvĕtlí rozdíl mezi tĕlem a duší.

Hnutí pro vĕdomí Kršny se zajímá o duši, a proto jsme použili slova „vĕdomí“, protože vĕdomí náleží duši. Vĕdomí je známkou přítomnosti duše. Díky přítomnosti duše může tĕlo cítit radost i bolest. Když duše opustí tĕlo, můžeme ho rozřezat na kusy a neuvidíme ani náznak protestu, protože vĕdomí již není přítomno. Potĕšení a bolest cítíme díky přítomnosti vĕdomí a Kršna nás učí, že vĕdomí je vĕčné, nikoliv tĕlo. Chceme-li pochopit, že vĕdomí je vĕčné, musíme ho nejprve očistit. Jestliže očistíme své vĕdomí, pak bude náš život úspĕšný. V okamžiku smrti nás vĕdomí přenese do jiného tĕla. Mysl, inteligence a falešné ego tvoří jemnohmotné tĕlo, a ještĕ jemnĕjší je duše. Je nám jasné, že máme mysl, ačkoliv ji nemůžeme vidĕt. Nevidíme ani inteligenci, ani ego, ani duši. Jsme schopni vidĕt jen hrubé hmotné tĕlo, a když hrubé tĕlo zemře, říkáme, že je se vším konec. Chceme-li tĕmto vĕcem správnĕ porozumĕt, musíme se obrátit na gurua, právĕ jako se Ardžuna obrátil na Šrí Kršnu.

Šrí Kršna řekl Ardžunovi ohleduplným způsobem, že není příliš učený. V podstatĕ mu řekl: „Nejsi žádný paṇḍita. Snaž se pochopit, že skutečný život je život duše.“ Védské vzdĕlání znamená starat se o duši. V současnosti je duše vtĕlená, uvĕznĕná a zapletená do mnoha hmotných vĕcí. Duše trpí a v našem zájmu je vysvobodit ji z tĕchto hmotných pout. To je skutečné vzdĕlání, a chceme-li ho získat, musíme se obrátit na pravého gurua. Guru je stále zde    —    Kršna. Guru je zde také jako Kapiladéva, inkarnace Kršny. Kršna nám říká, že On je vlastníkem tĕla, a vysvĕtlil to již mnoha způsoby. Prohlásil, že duše nemůže být rozťata na kusy, spálena ohnĕm, rozmočena vodou nebo vysušena vĕtrem. Hmota může působit na hmotu, ale duše nepatří do hmotného svĕta. Znamená to, že duše není ovlivnĕna hmotnými akcemi a reakcemi. Podle zákonů hmotné přírody je možné roztavit i železo nebo kámen, ale zákony přírody se nevztahují na duši.

Chceme-li získat o tĕchto vĕcech dokonalé poznání, musíme se obrátit na pravého Kršnova představitele. Nemáme jít za nepravým guruem, který je sám slepý a vede ostatní slepé lidi. Musíme jít za nĕkým, kdo má otevřené oči, kdo spatřil Absolutní Pravdu. Absolutní Pravda je přístupná pro všechny, stejnĕ jako slunce. Slunce se nikomu neschovává, ale človĕk se před ním může schovat tím, že zavře dveře. Chceme-li vidĕt slunce, musíme nechat dveře otevřené. Stejnĕ i Kršna, Bůh, je zde a je na nás, abychom k Nĕmu přišli a s pomocí Bhagavad-gíty pochopili, kdo je Bůh. Darebáci to neudĕlají a budou jen vymýšlet nĕjaké své filozofie. Není to tĕžké: Kršnovy pokyny jsou zde a Samotný Kršna je také zde. Kršna je tak laskavý, že říká: „Dobře, když Mi nemůžeš porozumĕt, snaž se Mĕ vidĕt ve vodĕ. Když Mne nejsi schopen takto vidĕt, snaž se Mĕ vidĕt ve svitu slunce.“ Je to snad tĕžké? Není to nic tĕžkého, ale my jsme velice tvrdohlaví. Májá je velmi silná, a jakmile se pokusíme přijmout Kršnu jako Nejvyššího Pána, přijde a začne nám šeptat do ucha: „Ne, ne. Existuje mnoho bohů. Proč právĕ Kršna?“ Ale šástry říkají: kṛṣṇas tu bhagavān svayam... īśvaraḥ paramaḥ kṛṣṇaḥ. „Kršna je Nejvyšší Osobnost Božství.“ Mĕli bychom se učit od áčárjů a ze šáster. Alespoň v Indii je mnoho velkých áčárjů: Rámánudžáčárja, Madhváčárja, Višnusvámí a také Šankaráčárja a Guru Nanak. Všichni přijali Kršnu jako Nejvyšší Osobnost Božství. Proč bychom Ho mĕli odmítat? Proč místo Nĕho uznávat za Boha nĕjakého Jeho soupeře? Nesmíme spekulovat. Mĕli bychom radĕji s plným vĕdomím přijmout Kršnu a být šťastní. To je možné milostí gurua, a proto Dévahúti položila svému synovi Kapiladévovi další otázky.

TEXT 29

yo yogo bhagavad-bāṇo
nirvāṇātmaṁs tvayoditaḥ
kīdṛśaḥ kati cāṅgāni
yatas tattvāvabodhanam

Vysvĕtlil jsi, že mystický jógový systém vede k Nejvyšší Osobnosti Božství a je určen k ukončení hmotné existence. Prosím, popiš mi, jak vypadá a kolika způsoby je mu možné pravdivĕ porozumĕt.

Existují různé druhy mystické jógy zamĕřené na různé aspekty Absolutní Pravdy. Džňána-jóga se zamĕřuje na neosobní záři Brahmanu, hatha-jóga na lokalizovaný osobní aspekt, Paramátmu, a bhakti-jóga neboli oddaná služba, která se provádí devíti různými způsoby v čele s nasloucháním a opĕvováním, se zamĕřuje na úplnou realizaci Nejvyššího Pána. Existují různé způsoby seberealizace, ale Dévahúti dává přednost bhakti-józe, kterou již Pán předbĕžnĕ vysvĕtlil. Bhakti-jógu lze provádĕt různými způsoby: nasloucháním, opĕvováním, vzpomínáním, modlením se, uctíváním Pána v chrámu, sloužením, vykonáváním Jeho přání, přátelstvím s Pánem a nakonec vzdáním se všeho v zájmu služby Jemu.

V tomto verši je velice významné slovo nirvāṇātman. Pokud se nezačneme vĕnovat oddané službĕ, nebudeme schopni ukončit hmotnou existenci. Džňání se zajímají o džňána-jógu, ale i když se po velkém odříkání človĕk povýší do neosobní záře, může i potom znovu poklesnout do hmotného svĕta. Džňána-jóga nedokáže provždy ukončit hmotnou existenci. A mnoho jogínů, kteří se zabývali hatha-jógou, zamĕřující se na lokalizovaný aspekt Pána, Paramátmu, znovu pokleslo, jako se to stalo například Višvámitrovi. Ale bhakti-jogí, který dosáhne Nejvyšší Osobnosti Božství, se nikdy nevrátí do hmotného svĕta, jak potvrzuje Bhagavad-gítá. Yad gatvā na nivartante: kdo se tam jednou dostane, se nikdy nevrátí zpátky. Tyaktvā dehaṁ punar janma naiti: po opuštĕní tĕla se nikdy nevrátí a nedostane další hmotné tĕlo. Nirvāṇa neukončí existenci duše. Duše je vĕčná. Nirvāṇa znamená ukončení hmotné existence a ukončit hmotnou existenci znamená vrátit se zpátky k Bohu.

Lidé se nĕkdy ptají, jak živá bytost poklesne z duchovního svĕta do hmotného. Pokud se človĕk nepovýší až na vaikunthské planety a není v přímém styku s Nejvyšší Osobností Božství, může poklesnout, ať již z úrovnĕ neosobní realizace nebo meditativního extatického transu. Další významné slovo je bhagavad-bāṇaḥ. Bāṇaḥ znamená „šíp“. Bhakti-jóga je jako šíp namířený k Nejvyšší Osobnosti Božství. Bhakti-jóga nikoho nenabádá k neosobní realizaci nebo realizaci Paramátmy. Tento šíp (bāṇaḥ) je tak rychlý a ostrý, že letí přímo k Nejvyšší Osobnosti Božství a proniká oblastmi neosobní záře a lokalizované Paramátmy.

Nejvyšší Osobĕ musíme porozumĕt vpravdĕ (tattvataḥ). Lidé se obvykle nezajímají o Boha nebo o svůj vztah k Bohu, ale všechny pokyny Véd jsou určeny k dosažení tohoto cíle. Ze všeho nejdříve musíme poznat Boha a pak musíme poznat náš vztah k Nĕmu. Dalším krokem je začít podle toho jednat. Kršna říká, že z mnoha milionů lidí se jeden může zajímat, jaký je smysl života. Lidský život je určen k tomuto účelu, a jestliže to človĕk nepochopí, není lepší než zvíře. Musíme porozumĕt Bohu a našemu vztahu k Nĕmu a také podle tohoto vztahu začít jednat. Tak můžeme zdokonalit své životy. Skutečný siddha chápe, kdo je: ahaṁ brahmāsmi    —    „Nejsem toto tĕlo.“ To je úroveň brahma-bhūta, realizace Brahmanu. Na této úrovni človĕk pociťuje velké štĕstí, ale přesto musí udĕlat další pokrok a dostat se na úroveň bhakti-jógy, kde najde rozmanitost a blaženost (ānanda). Jak jsme již uvádĕli dříve, hledáme duchovní rozmanitost, a když nedojdeme do duchovního svĕta, znovu poklesneme do hmotné sféry.

Rozmanitost duchovního svĕta je popsána v Brahma-sanhitĕ (5.29  –  30):

cintāmaṇi-prakara-sadmasu kalpa-vṛkṣa-
lakṣāvṛteṣu surabhīr abhipālayantam
lakṣmī-sahasra-śata-sambhrama-sevyamānaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

veṇuṁ kvaṇantam aravinda-dalāyatākṣaṁ
barhāvataṁsam asitāmbuda-sundarāṅgam
kandarpa-koṭi-kamanīya-viśeṣa-śobhaṁ
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Uctívám Góvindu, prvotního Pána a stvořitele, který pase krávy plnící všechny touhy v zemi postavené z duchovních kamenů čintámani, je obklopen miliony stromů přání a s velkou úctou a vřelostí neustále obsluhován stovkami tisíc lakšmí či gópí.“

„Uctívám Góvindu, prvotního Pána, který nádhernĕ hraje na flétnu, Jeho oči jsou jako okvĕtní lístky rozkvétajícího lotosu, na hlavĕ má paví pero, Jeho tĕlesná krása je umocnĕna barvou modrého mraku a Jeho nepřekonatelný půvab okouzluje miliony Amorů.“

Nesmíme si myslet, že Kršnovu podobu si vymyslel nĕjaký malíř. Jeho popis je ve Védách: veṇuṁ kvaṇantam aravinda-dalāyatākṣam. Hraje na flétnu a Jeho oči jsou jako okvĕtní lístky lotosu. Na hlavĕ má paví pero a Jeho pleť má nádhernou barvu tmavého bouřkového mraku. Je tak krásný, že okouzlí stovky tisíc Amorů (kandarpa-koṭi-kamanīya-viśeṣa-śobham). To je popis Góvindy, který najdeme v šástrách.

V hmotném svĕtĕ jen přežvykujeme přežvýkané. Vždy to vyhodíme, znovu to zvedneme a žvýkáme to znovu. Duchovní rozmanitost je však jiná. Duchovní rozmanitost je ānandāmbudhi-vardhanam: neustále narůstá. Je vĕtší než oceán, protože oceán se již nezvĕtšuje. Jeho břehy jsou určeny a má stanovenou hranici. Oceán blaženosti se však neustále zvĕtšuje. Čím více pronikáme do duchovní blaženosti, tím vĕtší radost cítíme.

Mladí lidé v Haré Kršna hnutí zpívají Haré Kršna mantru neustále. Kdyby byla hmotná, jak dlouho by ji vydrželi zpívat? Hmotná jména není možné zpívat příliš dlouho, protože to začne být únavné a nezáživné. Kdyby Haré Kršna mantra nebyla duchovní, nikoho by její zpívání neuspokojovalo. Můžeme opakovat „Pan John, pan John, pan John,“ ale za hodinu toho budeme mít dost. Avšak ze zpívání Haré Kršna budeme se vzrůstajícím duchovním pokrokem pociťovat stále vĕtší blaženost.

V Kršnovĕ společnosti pocítíme dokonalou ánandu, blaženost. S Kršnou se můžeme stýkat jako služebníci, přátelé, otcové, matky nebo milenci. Existuje pĕt základních vztahů, ras    —    śānta, dāsya, sakhya, vātsalya a mādhurya. Tytéž vztahy známe z hmotného svĕta. Jsme nĕčí otec, nĕčí syn, nĕčí milenec, pán, služebník a podobnĕ. To jsou zvrácené odrazy vztahů ke Kršnovi, které existují v duchovním svĕtĕ. V hmotném svĕtĕ mohu milovat svého syna, ale zítra se z nĕho může stát můj nejvĕtší nepřítel. Tento druh lásky není vĕčný. Nebo se nestane mým nepřítelem, ale zemře. Dnes mohu milovat nĕjakou ženu nebo muže, ale zítra se můžeme rozejít. To způsobují nedokonalosti hmotného svĕta. V duchovním svĕtĕ však tyto vztahy nikdy nezaniknou. Neustále narůstají, a tomu se říká dokonalost.

Kršna rád pase krávy surabhi, ale májávádí tomu nemůže porozumĕt. Řekne: „Kdo je ten Kršna?“ Dokonce i Brahmá byl zmatený: „Jak je možné, že uctívají Kršnu    —    toho malého chlapce z Vrndávanu? Říkají, že On je Nejvyšší Osobnost Božství. Jak je to možné?“ I samotný Indra byl zmatený. Chceme-li opravdu porozumĕt Kršnovi a nebýt zmateni, musíme se o Nĕm dovĕdĕt od Nĕho Samotného nebo od Jeho představitele.

Kršnovy činnosti nejsou obyčejné, jsou Božské, duchovní. Když to pochopíme, budeme okamžitĕ vysvobozeni. Musíme jen porozumĕt Kršnovým zábavám s gópími. Tyto zábavy nejsou obyčejné. V hmotném svĕtĕ chce mladík tančit s mnoha mladými dívkami, ale Kršnův tanec s gópími je jiný. Lidé nechápou, kdo je Kršna, a když se doslechnou, jak Kršna tančí s gópími, vezmou to jako výmluvu a řeknou si: „Budeme také tančit s mladými dívkami.“ Tak se ženou do pekla. Proto se musíme poučit o Kršnových činnostech od náležité osoby. Nemĕli bychom se snažit hned na začátku porozumĕt Kršnovým zábavám s gópími, protože jsou velice důvĕrné. Pojednává o nich až desátý zpĕv Šrímad-Bhágavatamu, z čehož vyplývá, že nejdříve musíme poznat Kršnu čtením předcházejících devíti zpĕvů. Když porozumíme všem devíti zpĕvům, můžeme přistoupit k desátému. Tímto způsobem můžeme pochopit, že Kršnovy činnosti nejsou obyčejné, ale duchovní, a můžeme se okamžitĕ vysvobodit.

Můžeme o Kršnovi buď naslouchat, opĕvovat Jeho jména, uctívat Ho, nebo Mu skládat modlitby. Vždy bychom mĕli všechno dĕlat pod vedením duchovního mistra nebo Samotného Šrí Kršny. Například Hanumán pouze plnil rozkazy Pána Rámačandry. Hanumán nemĕl žádné vzdĕlání a nemohl učit Védántu, ale pouze plnil, co si Rámačandra přál, a dosáhl dokonalosti. Ardžuna se choval ke Kršnovi jako ke svému nejlepšímu příteli. Nebyl žádným védántistou, ale bojovníkem, vojákem. Nemĕl čas studovat Védántu, protože se musel zaobírat politikou a válkou, ale přesto byl nejlepším oddaným. Lidé si mohou říci: „Ardžuna nebyl védántista, nebyl dokonce ani bráhman nebo sannjásí. Jak ho Kršna mohl přijmout jako oddaného?“ V Bhagavad-gítĕ (4.3) však Kršna říká, že Ardžuna je Jeho drahý přítel a oddaný: bhakto 'si me sakhā ceti. Když se človĕk chce stát oddaným, nemohou mu v tom zabránit žádné hmotné překážky.

Bhakti by ve skutečnosti mĕla být automatická a spontánní. Kršnovi bychom mĕli sloužit bez motivu, ale i v případĕ, že nĕjaký motiv máme, je tato služba prospĕšná. Dokonce i človĕk, který se na Kršnu obrátí kvůli svému osobnímu zájmu, je považován za zbožného. Například Dhruva Mahárádž zpočátku uctíval Kršnu s osobním motivem, ale když dosáhl dokonalosti oddané služby, jeho motiv zmizel. Když nakonec spatřil Kršnu, řekl: „Nežádám Tĕ o nic. Nechci žádné jiné požehnání, než možnost sloužit Ti.“ Jestliže naslouchání o Kršnových transcendentálních vlastnostech v nás probudí nĕjakou náklonnost k vĕdomí Kršny, náš život bude dokonalý. Tasmāt kenāpy upāyena manaḥ kṛṣṇe niveśayet: „Jakýmkoliv způsobem musíme svou mysl upoutat na Kršnu.“ (Šrímad-Bhágavatam 7.1.32) Pak nám Kršna pomůže a dá nám zevnitř inteligenci, jak naznačuje v Bhagavad-gítĕ (10.10):

teṣāṁ satata-yuktānāṁ
bhajatāṁ prīti-pūrvakam
dadāmi buddhi-yogaṁ taṁ
yena mām upayānti te

„Tĕm, kteří jsou Mi neustále oddáni a s láskou Mĕ uctívají, dávám poznání, s jehož pomocí ke Mnĕ dospĕjí.“ To je skutečná buddhi-jóga. Bhakti-jóga znamená buddhi-jóga, protože skutečnĕ inteligentní človĕk se začne vĕnovat vĕdomí Kršny. Když pod vedením šáster a duchovního mistra začne oddanĕ sloužit, může tímto způsobem dovést svůj život k dokonalosti. Dévahúti to pochopila, a proto se odevzdala svému synovi tak, jako se Ardžuna odevzdal Šrí Kršnovi na bitevním poli.

TEXT 30

tad etan me vijānīhi
yathāhaṁ manda-dhīr hare
sukhaṁ buddhyeya durbodhaṁ
yoṣā bhavad-anugrahāt

Kapilo, můj drahý synu, jsem konec konců pouhá žena. Je pro mĕ velice tĕžké porozumĕt Absolutní Pravdĕ, protože nemám příliš velkou inteligenci. Když mi to laskavĕ vysvĕtlíš, budu to i přesto schopna pochopit a pocítím transcendentální štĕstí.

Obyčejný človĕk s nevelkou inteligencí bude jen velice tĕžko schopen porozumĕt Absolutní Pravdĕ. Je-li však duchovní mistr ke svému žáku dostatečnĕ laskavý, bude mu božskou milostí duchovního mistra vše vyjeveno, i kdyby byl sebehloupĕjší. Višvanáth Čakravartí Thákur proto říká: yasya prasādād    —    milostí duchovního mistra přichází milost Nejvyšší Osobnosti Božství, bhagavat-prasādaḥ. Dévahúti požádala svého syna, aby k ní byl milostivý, protože byla ménĕ inteligentní žena a také Jeho matka. Kapiladévovou milostí mohla docela dobře porozumĕt Absolutní Pravdĕ, třebaže pro obyčejného človĕka a zvláštĕ pro ženu je to námĕt velice obtížný.

V tomto verši nám Dévahúti ukazuje, jakým způsobem je možné porozumĕt transcendentálním vĕcem. Při vyzývavém postoji nic nepochopíme. Musíme být pokorní, protože bhakti znamená rozvíjet pokoru. To je učení Čaitanji Maháprabhua:

tṛṇād api sunīcena
taror api sahiṣṇunā
amāninā māna-dena
kīrtanīyaḥ sadā hariḥ

(Śikṣāṣṭaka 3)

Čaitanja Maháprabhu radí lidem, kteří chtĕjí pokročit ve zpívání Haré Kršna, aby byli pokornĕjší než tráva a snášenlivĕjší než stromy. Nemĕli by být pyšní na svou inteligenci a mĕli by prokazovat úctu ostatním. Tak mohou zpívat Haré Kršna bez přestupků. Dévahúti byla Kapiladévova matka, ale představila se jako pokorná žena. Nepokládala se za nadřízenou jen kvůli tomu, že byla Jeho matkou.

Duchovního mistra musíme potĕšit službou a rozvoj bhakti závisí na služebnickém přístupu. Svými hmotnými smysly nemůžeme poznat Kršnovu transcendentální povahu. Kršnovo jméno, Jeho podoba, vlastnosti a zábavy jsou divya, Božské. Naše současné hmotné smysly musíme očistit službou Pánu a tato služba začíná jazykem. Pomocí jazyka můžeme zpívat a opakovat transcendentální jména Pána. Není to příliš tĕžké. Tato cesta je otevřená všem    —    i ženám, vaišjům a šúdrům. Ve Šrímad-Bhágavatamu najdeme hned za popisem Kali-jugy následující verš:

kaler doṣa-nidhe rājann
asti hy eko mahān guṇaḥ
kīrtanād eva kṛṣṇasya
mukta-saṅgaḥ paraṁ vrajet

„Kali-juga má jednu velkou výhodu: lidé mohou dosáhnout osvobození a vrátit se zpátky k Bohu pouhým zpíváním Haré Kršna mahá-mantry.“ Šrí Čaitanja Maháprabhu řekl:

harer nāma harer nāma
harer nāmaiva kevalam
kalau nāsty eva nāsty eva
nāsty eva gatir anyathā

„Zpívej Haré Kršna, zpívej Haré Kršna. V Kali-juze není žádné jiné cesty.“

Mĕli bychom se vyvarovat přestupků při zpívání svatého jména, ale i ten, kdo nezpívá zcela čistĕ, bude postupnĕ očištĕn. Ceto-darpaṇa-mārjanaṁ bhava-mahā-dāvāgni-nirvāpaṇam (Šikšáštaka 1). To je nejjednodušší způsob, jak očistit zrcadlo mysli. Když Kršna uvidí, že nĕkdo upřímnĕ zpívá Haré Kršna, pomůže mu. Je v srdcích všech a ví, kdo je upřímný a kdo není. Kršna pomáhá upřímnému oddanému z vnĕjšku i zevnitř. Zevnitř pomáhá jako Paramátmá a dává inteligenci. Dadāmi buddhi-yogaṁ tam. Z vnĕjšku pomáhá jako duchovní mistr, který jedná jako Jeho zástupce. Čaitanja Maháprabhu proto říká: guru-kṛṣṇa-prasāde pāya bhakti-latā-bīja. „Milostí Kršny človĕk dostane pravého gurua a milostí gurua dostane Kršnu.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 19.151) Šástry nám dávají jednoduchý návod, jak ocenit transcendentální život. Je to hnutí pro vĕdomí Kršny.

Dévahúti pokornĕ přijala svého syna jako gurua a s Jeho milostí chce zcela dokonale porozumĕt Kršnovi. Je velmi důležité snažit se získat bezpříčinnou milost duchovního mistra. Kršnovou milostí dostaneme duchovního mistra a milostí duchovního mistra obdržíme Kršnu.

Šríla Višvanáth Čakravartí Thákur velmi zdůrazňoval milost gurua a guru nám skutečnĕ dá požehnání, když ho uspokojíme svou službou. Guru je uctíván jako Samotný Kršna, ale nikdy neříká, že je Kršna: sākṣād dharitvena samasta-śāstrair uktas tathā bhāvyata eva sadbhiḥ (Gurv-aštaka 7).

Všechny šástry se shodují, že guru je na stejné úrovni jako Kršna, protože je Kršnovým představitelem. Proto je uctíván jako Kršna. Guru je nejdůvĕrnĕjším služebníkem Kršny a je Kršnovi velice drahý. Když on Kršnovi nĕkoho doporučí, Kršna takového človĕka přijme. Guru je Kršnovým důvĕrným služebníkem, protože Jeho jménem chodí ode dveří ke dveřím a říká: „Prosím, buďte si vĕdomi Kršny a odevzdejte se Mu.“ Kršna říká Ardžunovi, že takový človĕk je Mu velmi drahý. Pravý guru neříká lidem, aby se odevzdali jemu, ale aby se odevzdali Kršnovi. Človĕk se musí odevzdat Kršnovi prostřednictvím gurua. Není to možné přímo. To je správný způsob. Guru nepřijímá úctu od svého žáka pro sebe, ale předává tuto úctu Kršnovi. Nejsme-li schopni získat milost gurua, bude pro nás velice obtížné získat Kršnovu milost přímo.

V Bhagavad-gítĕ stojí, že poznání o Kršnovi sestupuje učednickou posloupností, paramparou. Evaṁ paramparā-prāptam. Guru předá tyto projevy úcty svému guruovi, ten je předá svému, a tímto způsobem se dostanou až ke Kršnovi. Kršnova milost sestupuje prostřednictvím parampary až k nám a úcta se předává paramparou až ke Kršnovi. Takto se musíme obracet na Nejvyšší Osobnost Božství. Chceme-li být ve styku s Bohem, musíme se nejprve obrátit na gurua. Dévahúti se modlí o Kapilovu milost, aby poznala, jak se obrátit na Kršnu. S velkou pokorou se Ho zeptala: „Můj drahý Kapilo, jsi Nejvyšší Osobnost Božství, ale já jsem žena a nejsem příliš inteligentní. Přesto se však chci dovĕdĕt o tĕchto vznešených transcendentálních námĕtech. Tvou milostí to bude možné.“

Také Rámánanda Ráj a Čaitanja Maháprabhu diskutovali o způsobu, jakým je možné porozumĕt Nejvyšší Osobnosti Božství. Rámánanda Ráj nejprve uvedl, jak porozumĕt Kršnovi prostřednictvím varnášrama-dharmy. Řekl, že smyslem lidského života je prostřednictvím zásad varnášrama-dharmy dospĕt k Šrí Višnuovi. Čaitanja Maháprabhu odpovĕdĕl, že v tomto vĕku je velice obtížné dodržovat pravidla varnášrama-dharmy. V této dobĕ je velice tĕžké být bráhmanem a obnovit starou varnášramskou kulturu je prakticky nemožné. Čaitanja Maháprabhu řekl, že tento způsob dnes není příliš praktický. Šríla Rúpa Gósvámí označil Čaitanju Maháprabhua za „nejvelkodušnĕjšího avatára“, protože volnĕ rozdával lásku ke Kršnovi. My nejsme schopni Kršnovi ani porozumĕt, takže o lásce nemůže být ani řeči. Když nĕkoho neznáme, jak ho můžeme milovat? Láska k Bohu je nám hodnĕ vzdálená, ale Čaitanja Maháprabhu byl tak laskavý, že rozdával lásku ke Kršnovi (kṛṣṇa-premā) každému, kdo ji chtĕl. Čaitanja Maháprabhu volal a naříkal kvůli Kršnovi a všem nám ukázal, jak by mĕl človĕk po Kršnovi prahnout.

yugāyitaṁ nimeṣeṇa
cakṣuṣā prāvṛṣāyitam
śūnyāyitaṁ jagat sarvaṁ
govinda-viraheṇa me

„Ó Góvindo! Kratičké odloučení od Tebe pociťuji jako dvanáct let a více. Slzy tečou z mých očí jako deštivé přívaly a v Tvé nepřítomnosti se cítím na celém svĕtĕ osamocen.“

Bez Kršny by nám mĕlo všechno připadat prázdné. Tak to vidí Šrímatí Rádhárání, ale pro obyčejnou živou bytost to není možné. Tyto pocity znal pouze Čaitanja Maháprabhu a nĕkolik dalších oddaných, Jeho blízkých žáků, například šest Gósvámích, kteří následovali v Jeho stopách.

he rādhe vraja-devike ca lalite he nanda-sūno kutaḥ
śrī-govardhana-kalpa-pādapa-tale kālindī-vane kutaḥ
ghoṣantāv iti sarvato vraja-pure khedair mahā-vihvalau
vande rūpa-sanātanau raghu-yugau śrī-jīva-gopālakau

„Skládám své hluboké poklony šesti Gósvámím z Vrndávanu: Šrí Rúpovi Gósvámímu, Šrí Sanátanovi Gósvámímu, Šrí Raghunáthovi Bhattovi Gósvámímu, Šrí Raghunáthovi dásovi Gósvámímu, Šrí Džívovi Gósvámímu a Šrí Gópálovi Bhattovi Gósvámímu, kteří po celém Vrndávanu velice hlasitĕ volali: ,Královno Vrndávanu, Rádhárání! Ó Lalito! Ó synu Nandy Mahárádže! Kde jste všichni? Jste na kopci Góvardhanu, nebo jste pod stromy na březích Jamuny? Kde jste?̀ To byly jejich nálady ve vĕdomí Kršny.“ (Ṣaḍ-gosvāmy-aṣṭaka 8)

Gósvámí nikdy neříkali: „Vidĕl jsem Kršnu.“ To je doporučovaný způsob uctívání Kršny    —    uctívat Ho v odloučení. Mĕli bychom probudit své ztracené vĕdomí Kršny a prahnout po Nĕm v odloučení. To je kṛṣṇa-premā, láska k Bohu, kterou rozdával Čaitanja Maháprabhu. Nemá význam snažit se porozumĕt Kršnovi pomocí svého malého poznání. Jak bychom mohli se všemi svými nedokonalostmi porozumĕt Kršnovi spekulací? Mnoho lidí, jako jsou například džňání a různí teozofové, se snaží porozumĕt Absolutní Pravdĕ spekulací, ale nikam se nedostanou.

athāpi te deva padāmbuja-dvaya-
prasāda-leśānugṛhīta eva hi
jānāti tattvaṁ bhagavan-mahimno
na cānya eko ’pi ciraṁ vicinvan

„Můj Pane, pouze ten, kdo obdržel alespoň nepatrný kousek milosti Tvých lotosových nohou, může porozumĕt Tvé velikosti. Lidé, kteří spekulují o Nejvyšší Osobnosti Božství, Tĕ nikdy nepoznají, i kdyby studovali Védy po mnoho let.“ (Šrímad-Bhágavatam 10.14.29) Človĕk se nedobere Kršny ani po dlouhých letech spekulování. Musí získat Kršnovu milost prostřednictvím duchovního mistra    —    to je způsob, který doporučoval Šrí Čaitanja Maháprabhu. Sthāne-sṭhitāḥ śruti-gatāḥ tanu-vāṅmanobhiḥ (Šrímad-Bhágavatam 10.14.3). Další Kršnovo jméno je Adžita. Kršnu nikdo neporazí, ale přesto může být překonán Svým oddaným. Človĕk by mĕl být velice pokorný a říci: „Kršno, jsem chudák. Nevím, jak Tĕ mám pochopit. Prosím, buď ke mnĕ milostivý. Dovol mi pochopit Tĕ a odevzdat se Ti.“ To je potřeba. Kršna je velmi milostivý, a když vidí, že je nĕkdo odevzdaný, pomůže mu zevnitř.

Kapitola čtrnáctá

Bhakti přináší konečné osvobození

TEXT 31

maitreya uvāca
viditvārthaṁ kapilo mātur ittham
jāta-sneho yatra tanvābhijātaḥ
tattvāmnāyaṁ yat pravadanti sāṅkhyaṁ
provāca vai bhakti-vitāna-yogam

Šrí Maitréja řekl: Když Kapila vyslechl Svou matku a porozumĕl její touze, pocítil k ní velký soucit, protože se narodil z jejího tĕla. Potom jí vysvĕtlil sánkhjovou filozofii, která slučuje oddanou službu a mystickou realizaci tak, jak ji předkládá učednická posloupnost.

Filozofové v západních zemích si velice cení analytického rozboru hmotných prvků, jak ho předložil ateistický Kapila. Sánkhja-jóga, kterou vysvĕtlil Pán Kapiladéva, syn Dévahúti, je na Západĕ prakticky neznámá. Tato sánkhja-jóga je ve skutečnosti bhakti. Toto poznání je nutné získat od duchovní učednické posloupnosti, nikoliv mentální spekulací. Spekulace není správný způsob, jak porozumĕt Absolutní Pravdĕ. Západní filozofové se snaží porozumĕt Absolutní Pravdĕ vzestupným procesem mentální spekulace neboli procesem induktivní logiky, ale správný způsob je sestupný, prostřednictvím parampary. V tomto případĕ poznání sestupuje z vyššího zdroje.

V Bhagavad-gítĕ je vysvĕtleno mnoho druhů jógy, ale bhakti je považována za nejvyšší ze všech. Všechny jógy nakonec vyúsťují v bhakti. Konečným závĕrem džňána-jógy a hatha-jógy je bhakti-jóga. V šesté kapitole Bhagavad-gíty je vysvĕtlen systém hatha-jógy, ale přestože byl Ardžuna tak vznešený a kvalifikovaný, řekl, že svou mysl tímto způsobem nedokáže soustředit. Jestliže byla hatha-jóga příliš tĕžká před pĕti tisíci lety pro človĕka tak vznešeného, že mohl být Kršnovým osobním přítelem, jak by ji mohl nĕkdo úspĕšnĕ provádĕt nyní? Ardžuna otevřenĕ řekl, že tento druh jógy není možné provádĕt, protože ovládat mysl je stejnĕ tĕžké, jako ovládat vítr.

Hatha-jóga je určena pro toho, kdo je příliš připoutaný k tĕlu. Jinak se doporučuje sánkhja-jóga neboli bhakti-jóga. Když Ardžuna řekl Kršnovi, že hatha-jóga je příliš tĕžká, Pán ho uklidnil slovy, že nejlepší jogí je ten, „kdo na Mne neustále myslí“ (Bhagavad-gítá 6.47). Pro Ardžunu byl Kršna vším, a proto Ho také požádal, aby v bitvĕ bojoval na jeho stranĕ. Když Durjódhana s Ardžunou přišli za Kršnou a řekli Mu, aby se k nĕkomu z nich přidal, Kršna odpovĕdĕl: „Mám osmnáct vojenských jednotek. Ty budou bojovat na jedné stranĕ a Já Osobnĕ se přidám k druhé. Nebudu však bojovat.“ Ardžuna nejprve přemýšlel, že by bylo dobré mít na své stranĕ Jeho osmnáct vojenských oddílů s mnoha tisíci slony a koňmi, ale pak si uvĕdomil, že postačí, když bude mít na své stranĕ Kršnu. Obyčejné vojáky nepotřeboval. Durjódhana se naopak rozhodl pro Kršnovy vojáky. Kršna tedy Ardžunu utĕšoval, aby se nebál, i když není schopen provádĕt aštánga-jógu.

„Nejlepší jogí je ten, kdo na Mne neustále myslí.“ Človĕk by mĕl mít stále na pamĕti, že Kršna je v Jeho srdci a že na Nĕj má neustále myslet. To je správný způsob meditace. Budeme-li neustále zpívat Haré Kršna mahá-mantru, budeme neustále vzpomínat na Kršnu a Kršnova podoba se okamžitĕ vyjeví v našich srdcích. Vĕdomí Kršny znamená neustále myslet na Kršnu. Nejlepší jogí je ten, kdo si je neustále vĕdom Kršny. Toho je možné docílit pokorným nasloucháním o Kršnovi.

Na Kršnu se musíme obrátit prostřednictvím učednické posloupnosti. Existují čtyři sampradáji neboli učednické posloupnosti. Jedna pochází od Brahmy (Brahma-sampradája), další pochází od Lakšmí, bohynĕ štĕstí (Šrí-sampradája), další se jmenuje Kumára-sampradája a poslední je Rudra-sampradája. V současné dobĕ je Brahma-sampradája představována Madhva-sampradájou a my náležíme do Madhva-gaudíja-sampradáji. Naše původní sampradája pochází od Madhváčárji. Pozdĕji se v ní zjevil Mádhavéndra Purí, jeho žákem byl Íšvara Purí a jeho žákem byl Pán Čaitanja Maháprabhu. Jsme tedy v posloupnosti přicházející od Šrí Čaitanji Maháprabhua, a proto se naší sampradáji říká Madhva-gaudíja-sampradája. Nevytvořili jsme žádnou novou sampradáju. Naše sampradája pochází původnĕ od Brahmy. Kromĕ toho existuje také Rámánudža-sampradája pocházející od Šrí-sampradáji, Višnusvámí-sampradája pocházející od Rudra-sampradáji a Nibáditja-sampradája pocházející od Kumára-sampradáji. Jestliže nepatříme do žádné z tĕchto sampradájí, naše snaha bude marná. Nemůžeme si myslet: „Jsem velký učenec a mohu vysvĕtlit Bhagavad-gítu po svém. Všechny sampradáji jsou k ničemu.“ Nemůžeme si vymyslet své vlastní komentáře. Takových komentářů je dnes všude plno, ale žádný nám nepomůže. Nemají žádnou sílu. Musíme přijmout filozofii tak, jak ji podal Brahmá, Nárada, Madhváčárja, Mádhavéndra Purí a Íšvara Purí. Tito velcí áčárjové nepodléhají nedokonalostem jako takzvaní učenci. Dnešní vĕdci a filozofové používají slov „možná“ a „pravdĕpodobnĕ“, protože nemohou dojít k správnému závĕru. Pouze spekulují a mentální spekulace nemůže být nikdy dokonalá.

Bhakti-jóga je na nejvyšším stupínku všech jóg. Prvním stupnĕm je karma-jóga, dalším džňána-jóga, dhjána-jóga a konečným je bhakti-jóga. Všichni se snaží dospĕt k Absolutní Pravdĕ, ale ostatní jógy končí jen částečnou realizací. Poznání přicházející prostřednictvím bhakti-jógy je úplné a má sílu, i když se jí nĕkdo vĕnuje jen částečnĕ. Bhakti-jógu doporučují všichni mahádžanové, jako je Brahmá, Šiva a Kapiladéva. Cestĕ k dokonalosti je velice tĕžké porozumĕt, a proto nám šástry doporučují, abychom následovali mahádžany, které popisuje Šrímad-Bhágavatam (6.3.20):

svayambhūr nāradaḥ śambhuḥ
kumāraḥ kapilo manuḥ
prahlādo janako bhīṣmo
balir vaiyāsakir vayam

Jiným jménem Brahmy je Svajambhú, protože se narodil z lotosového kvĕtu emanujícího z Višnuova břicha. Nenarodil se matce ani otci, a proto se jmenuje Svajambhú. Nárada Muni je také mahádžan a Šambhu je Pán Šiva. „Kumára“ označuje čtyři Kumáry    —    Sanaku, Sanandanu, Sanátanu a Sanat-kumára. Dohromady je dvanáct autorit následujících sánkhjovou filozofii neboli bhakti-jógu: Brahmá, Šiva, Kapiladéva, Manu, Bhíšmadéva, Džanaka Mahárádž, Šukadéva Gósvámí a Prahlád Mahárádž... Přijmeme-li jednoho z tĕchto mahádžanů, budeme schopni porozumĕt Absolutní Pravdĕ, ale když se budeme snažit pochopit Absolutní Pravdu logikou nebo argumentováním, budeme nakonec neúspĕšní. Jeden filozof může být lepší logik než druhý a jeden filozofický argument může přebít jiný a tak to může pokračovat do nekonečna. Je to jen zbytečná ztráta času. I při studiu védských písem narazíme na potíže. Existuje tolik různých písem    —    Jadžur Véda, Rg Véda, Sáma Véda, Atharva Véda, Upanišady, Purány, Brahma-sútra, Rámájana, Mahábhárata a tak dále. Různí lidé při jejich čtení dojdou k různým závĕrům. Dále je tu bible a korán. Tolik lidí předkládá tolik vysvĕtlení. Na základĕ písem jeden filozof porazí druhého. Říká se, že z nikoho se nestane filozof, rši, pokud nevymyslí nový druh filozofie. Nāsāv ṛṣir yasya mataṁ na bhinnam. Pravda o duchovním životĕ je velice složitá a tĕžko ji lze pochopit. Chceme-li být úspĕšní, musíme následovat dvanáct mahádžanů. Kršna je původní mahádžan a prvního poučil Brahmu. Brahmá je také mahádžan. Kršna ve skutečnosti prostřednictvím Bhagavad-gíty poučuje každého a každý se může učit přímo od Kršny.

Ve Šrímad-Bhágavatamu (1.1.1) se říká: tene brahma hṛdā ya ādi-kavaye. Kršna nám zanechal Své pokyny a totéž učinil i Kapiladéva. Kapiladévova filozofie a Kršnova filozofie v Bhagavad-gítĕ jsou v naprostém souladu. Transcendentální poznání musíme obdržet od mahádžanů a pak se dostaví žádoucí výsledek. Kapiladéva vysvĕtloval sánkhjovou filozofii Své matce, ke které cítil přirozenou náklonnost, ale nemĕli bychom si myslet, že Dévahúti byla obyčejná žena. Byla velmi pokorná, a když to Kapiladéva uvidĕl, byl k ní velice milostivý. Vidĕl, že chce poznat Absolutní Pravdu, a také vĕdĕl, že od ní obdržel Své tĕlo. Proto se rozhodl, že se jí pokusí předat konečný závĕr filozofického poznání v podobĕ této sánkhjové filozofie.

TEXT 32

śrī-bhagavān uvāca
devānāṁ guṇa-liṅgānām
ānuśravika-karmaṇām
sattva evaika-manaso
vṛttiḥ svābhāvikī tu yā
animittā bhāgavatī
bhaktiḥ siddher garīyasī

Pán Kapila řekl: Smysly jsou symbolickým zastoupením polobohů a jejich přirozeným sklonem je pracovat podle védských pokynů. Stejnĕ jako smysly představují polobohy, tak mysl představuje Nejvyšší Osobnost Božství. Přirozenou povinností mysli je sloužit. Když je tento sklon ke službĕ bez jakékoliv postranní motivace zamĕstnán v duchu oddanosti Nejvyšší Osobnosti Božství, je to mnohem lepší než vysvobození.

Smysly každé živé bytosti jsou neustále aktivní, ať se již jedná o činnosti předepsané ve Védách nebo o činnosti materialistického charakteru. Smysly mají přirozený sklon být činné a mysl je střediskem všech smyslů. Mysl je ve skutečnosti jejich vůdcem, a proto se nazývá sattva. Podobnĕ je Nejvyšší Osobnost Božství vůdcem všech polobohů, kteří plní různé úlohy v hmotném svĕtĕ (vládnou Slunci, Mĕsíci, atd.).

Ve védských písmech stojí, že polobozi jsou různými částmi vesmírného tĕla Nejvyšší Osobnosti Božství. Naše smysly jsou ovládány různými polobohy a jsou tedy jejich představiteli. Mysl představuje Nejvyšší Osobnost Božství. Smysly, ovládány myslí, jednají pod vlivem polobohů. Když je jejich služba konečnĕ zamĕřena k Nejvyšší Osobnosti Božství, jsou ve svém přirozeném postavení. Pán se jmenuje Hršíkéša, protože je skutečným pánem a vlastníkem všech smyslů. Smysly a mysl mají přirozený sklon k činnosti, a když jsou hmotnĕ znečištĕné, pracují pro hmotné vĕci a slouží polobohům, ačkoliv jejich původním postavením je sloužit Nejvyšší Osobnosti Božství. Smysly se nazývají hṛṣīka a Nejvyšší Osobnost Božství je Hṛṣīkeśa. Smysly mají tedy nepřímo sklon sloužit Nejvyššímu Pánu a tomu se říká bhakti.

Kapiladéva řekl, že při oddané službĕ jsou smysly bez touhy po hmotném zisku a bez sobeckých motivů zamĕstnány ve službĕ Nejvyšší Osobnosti Božství. Tento služebnický přístup je daleko lepší než siddhi, spasení. Bhakti, sklon ke službĕ Nejvyšší Osobnosti Božství, je transcendentální úroveň nadřazená mukti, vysvobození. Pokud človĕk není vysvobozený, nemůže zamĕstnat své smysly oddanou službou Pánu. Když jsou smysly zamĕstnány smyslovým požitkem nebo jednají podle védských pravidel, jsou stále ovlivňovány nĕjakým sobeckým motivem, ale když jsou tytéž smysly bez jakéhokoliv postranního zájmu zamĕstnány službou Bohu, která je pro mysl zcela přirozená, říká se tomu animittā. Když tedy mysl není odvedena hmotnými činnostmi nebo védskými pravidly a zcela se zapojí do oddané služby Nejvyšší Osobnosti Božství, nachází se daleko výše, než je pouhé osvobození z hmotného zapletení.

Bhakti neboli oddaná služba je transcendentální dokonce i mukti, vysvobození. Lidi zajímá hlavnĕ dharma, artha, kāma a mokṣa. Na počátku je dharma (náboženství), pak přijde artha (ekonomický rozvoj), kāma (smyslový požitek) a mokṣa (splynutí s Nejvyšším). Bhakti však stojí nade všemi. Bhaktu, oddaného, mukti příliš nezajímá. Bilvamangal Thákur řekl: muktiḥ svayaṁ mukulitāñjali sevate 'smāt. „Mukti stojí se sepjatýma rukama a čeká, až bude moci oddanému sloužit.“ (Kršna-karnámrta 107) To je zkušenost Bilvamangala Thákura, který byl velice bohatý bráhman z Jižní Indie. Vlivem špatné společnosti se z nĕj stal zvrhlý lovec prostitutek, který utratil všechny své peníze pro prostitutku Čintámani. Jednou v noci se strhla ohromná průtrž mračen a vichřice a Bilvamangal se znovu vydal za prostitutkou. Čintámani si myslela: „Taková hrozná bouřka. Dnes Bilvamangal určitĕ nepřijde.“ Ale on přes všechny nesnáze přišel. Přeplul rozbouřenou řeku a když uvidĕl zavřenou branku, přeskočil plot a dostal se do domu. Překvapená Čintámani mu řekla: „Jak to, že jsi přišel i dnes? Jak jsi připoutaný k obyčejné kůži! Kdybys byl stejnĕ posedlý po Kršnovi, bylo by ti to k vĕčnému dobru.“ Bilvamangal okamžitĕ odešel z jejího domu a odešel do Vrndávanu. Musíme však vĕdĕt, že ve skutečnosti vykonával oddanou službu již ve svém předešlém životĕ a byl až na úrovni bhāva-bhakti. Prostitutka se vlastnĕ stala jeho guruem. Ve Vrndávanu Bilvamangal Thákur napsal knihu Kršna-karnámrta, kterou doporučil i Šrí Čaitanja Maháprabhu. Ve své knize Bilvamangal Thákur píše: „Můj Pane Bhagaváne, kdybychom Ti byli výlučnĕ oddáni, mohli bychom snadno vidĕt Tvou Božskou podobu malého chlapce, kaiśora-mūrti.“

Kaišór je další jméno Kršny. Slovo kaiśora označuje vĕk před svatbou    —    když je chlapci mezi jedenáctým a šestnáctým rokem. Šrí Kršna je vĕčnĕ v kaiśora-mūrti. Oddanou službou můžeme velice snadno vidĕt Kršnu v Jeho kaiśora-mūrti.

Na cestĕ do Vrndávanu Bilvamangala Thákura stále ještĕ přitahovaly ženy. Jedné noci spal v domĕ bohatého obchodníka. Manželka toho obchodníka řekla svému muži, že Bilvamangal Thákur se do ní zakoukal. Zeptala se svého manžela, co má dĕlat, a obchodník jí jen řekl: „Služ mu.“ Bilvamangal Thákur nakonec přišel k rozumu a pomyslel si: „Tyto oči jsou moji nepřátelé.“ Když k nĕmu ta krásná žena přišla, Bilvamangal Thákur řekl: „Matko, prosím dej mi jehlici ze svých vlasů. Jsem jako šílený po krásných ženách. Vypíchnu si oči.“ Tak se oslepil. Po zbytek svého života již nevidĕl, ale přesto mu ve Vrndávanu přinesl mléko Samotný Kršna. Prostřednictvím bhakti realizoval Kršnu a podle své vlastní zkušenosti napsal: „Mukti není příliš důležité. Neustále stojí se sepjatýma rukama a říká: ,Můj pane, poručte mi, jsem vám k službám.̀“ Oddaný o mukti příliš neusiluje, protože je již osvobozený. Máte-li milion dolarů, proč byste toužili po deseti rupiích?

Bhakti musí být animittā, bez osobní motivace. Kršna může bez potíží splnit všechna naše přání, protože je všemocný a vlastní veškeré bohatství. Chceme-li od Kršny hmotné štĕstí, Kršna nám ho zajisté může dát. Může nám dát mukti, osvobození, ale je hloupé prosit Kršnu o cokoliv jiného než o bhakti. Šríla Bhaktisiddhánta Sarasvatí Thákur říkal, že prosit Boha o mukti nebo o cokoliv jiného než o bhakti je jako jít za boháčem a prosit ho o trochu popela. Jiný příbĕh vypráví o stařenĕ, která nesla lesem otep dříví. Otep byla velice tĕžká a spadla jí na zem. Stařena se obávala: „Kdo mi pomůže dát tu otep znovu na hlavu?“ Začala volat Boha a prosit: „Bože, pomoz mi.“ Bůh se najednou zjevil a řekl: „Oč žádáš?“ „Prosím, pomoz mi dát tu otep dříví zpátky na hlavu,“ odpovĕdĕla stařena. To je naše pošetilost. Když nám Bůh přijde dát nĕjaké požehnání, požádáme Ho, aby nám znovu naložil naše hmotná břemena. Žádáme o více hmotných vĕcí, šťastnou rodinu, hodnĕ penĕz, nové auto a podobnĕ.

Čaitanja Maháprabhu nás učí, abychom žádali Boha pouze o možnost sloužit Mu život za životem. To je skutečný význam Haré Kršna mahá-mantry. Když zpíváme Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare    /    Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare, oslovujeme Boha a Jeho energii. Hará je Kršnova vnitřní energie, Šrímatí Rádhárání nebo Lakšmí. Jaya rādhe! To je daivī prakṛti a oddaní se odevzdávají této daivī prakṛti, Šrímatí Rádhárání. Vaišnavové uctívají Rádhá-Kršnu, Lakšmí-Nárájana a Sítá-Rámu. Na začátku Haré Kršna mahá-mantry nejprve oslovujeme vnitřní energii Kršny, Haré. „Ó Rádhárání! Haré! Energie Pána!“ Oslovíme-li nĕkoho tímto způsobem, obvykle se nás zeptá: „Ano, co bys rád?“ Naše odpovĕď je: „Prosím, zamĕstnej mĕ ve Své službĕ.“ Tak bychom se mĕli modlit. Nemĕli bychom říkat: „Ó energie Pána, ó Kršno, prosím, dej mi peníze. Prosím, dej mi krásnou ženu. Prosím, dej mi hodnĕ stoupenců. Prosím, dej mi nĕjaké významné postavení ve společnosti. Zařiď, ať se stanu prezidentem.“ Takovým žádostem bychom se mĕli vyhýbat. Buddha nám radil, abychom se vzdali všech hmotných tužeb. Nemůžeme se zbavit všech tužeb, ale můžeme se zbavit všech hmotných tužeb. Po nĕčem toužit je pro živou bytost přirozené, není možné přestat toužit. Pouze mrtvola po ničem netouží. Skutečná nežádostivost znamená očistit své tužby a toho lze docílit, když budeme toužit jen po službĕ Kršnovi.

Čaitanja Maháprabhu nás učí:

na dhanaṁ na janaṁ na sundarīṁ
kavitāṁ vā jagad-īśa kāmaye
mama janmani janmanīśvare
bhavatād bhaktir ahaitukī tvayi

„Ó všemocný Pane, netoužím po bohatství, překrásných ženách, ani nechci mít žádné stoupence. Toužím jedinĕ po bezpříčinné oddané službĕ Tobĕ zrození za zrozením.“ (Šikšáštaka 4) Žádal pouze o to, aby mohl život za životem sloužit Kršnovi. Nehledal vysvobození, chtĕl jen zrození za zrozením sloužit Kršnovi. Oddaní nechtĕjí splynout s Nejvyšším. Buddhistická filozofie hlásá nirvánu, negaci všech hmotných tužeb. Buddha nám nenabízí nic vyššího. Šankaráčárja dává trochu více: říká, že bychom se mĕli zbavit hmotných tužeb a splynout se září Brahmanu. Tomu se říká brahma-nirvāṇa. Podle vaišnavské filozofie bychom se mĕli vzdát všech hmotných tužeb, dostat se na úroveň Brahmanu a navíc se zamĕstnat v oddané službĕ Pánu. Tomu se říká bhakti. Májávádští filozofové tomu nemohou porozumĕt, ale Kršna říká, že oddaná služba je na transcendentální úrovni.

Sánkhjová filozofie ateistického Kapily je materialistická a zkoumá pouze dvacet čtyři hmotných prvků. Skutečná sánkhjová filozofie Pána Kapiladévy je transcendentální dvaceti čtyřem prvkům a hmotným činnostem. Tato sánkhjová filozofie, což je ve skutečnosti bhakti-jóga, není určena pro získání hmotných vĕcí. Na hmotné úrovni lidé pracují pro svůj osobní nebo rozšířený smyslový požitek. Pracují pro sebe nebo pro svou rodinu, manželku, dĕti, společnost, národ nebo celé lidstvo. To je jen rozšířený smyslový požitek. Když človĕk krade pro sebe nebo pro svou rodinu, národ nebo pro kohokoliv, nic to nemĕní na skutečnosti, že je stále zlodĕjem. Říká se, že Alexandr Veliký jednou uvĕznil zlodĕje a zlodĕj mu řekl: „Jaký je mezi námi rozdíl? Já jsem malý zlodĕj a ty jsi velký zlodĕj.“ Alexandr byl velice citlivý, propustil ho a řekl: „Máš pravdu, mezi námi není rozdíl.“ Bez ohledu na to, jestli je smyslový požitek určen nám nebo naší rodinĕ, našemu národu nebo čemukoliv, je to stále smyslový požitek. Zmĕna nastane, když budeme pracovat pro Kršnův smyslový požitek.

Mĕli bychom si všimnout, že v Bhagavad-gítĕ a Šrímad-Bhágavatamu nikde nestojí kṛṣṇa uvāca („Kršna řekl“) nebo kapiladeva uvāca („Kapiladéva řekl“). Spíše tam najdeme bhagavān uvāca („Nejvyšší Pán, Osobnost Božství, řekl“). To znamená, že vše je dokonalé. Získáme-li poznání od obyčejného človĕka, bude mít mnoho nedostatků. Obyčejný človĕk podléhá iluzi a také má sklon podvádĕt. Obyčejný človĕk nemůže mít dokonalé poznání, i kdyby byl velkým učencem. Dokonalost se podstatnĕ liší od toho, co najdeme v hmotném svĕtĕ. Dokonalost znamená žádná chyba, žádná iluze, žádný podvod a žádná nedokonalost. Proto tam stojí bhagavān uvāca, neboť Bhagaván je dokonalý. Mĕli bychom tedy využít toho, co nám Bhagaván říká nebo co nám říká ten, který mluví v souladu s Bhagavánem.

Na této zásadĕ stojí hnutí pro vĕdomí Kršny. Nepředkládáme žádný svůj výmysl. Jakýkoliv náš výtvor by mĕl jistĕ mnoho nedostatků. Jakou by mĕla cenu má filozofie, mé myšlenky? Lidé často říkají: „Já si myslím“ nebo „Podle mého názoru“ a myslí si, že jejich názor nĕco znamená. Neříkají: „Já jsem obyčejný darebák.“ Lidé si cení svých názorů a myslí si, že jsou nĕjak výjimečné. V tomto hmotném svĕtĕ mají všichni nedokonalé smysly, proto veškeré poznání získané jejich prostřednictvím musí být zákonitĕ také nedokonalé. Znovu a znovu tedy opakujeme, že poznání musíme obdržet od učednické posloupnosti. Poznání musíme obdržet od Bhagavána, dokonalého. Budeme-li se toho držet, můžeme se stát guruy celého svĕta.

Oddaný si nikdy nemyslí, že je velký bhakta. Kršnadás Kavirádž Gósvámí, autor Čaitanja-čaritámrty, napsal: purīṣera kīṭa haite muñi se laghiṣṭha. „Jsem nižší než červ ve výkalech.“ (Ádi 5.205) To je přístup vaišnavy. Vaišnava je přirozenĕ velice pokorný. Nikdy neříká: „Jsem Nejvyšší. Stal jsem se Bohem.“ Kršna říká: „Já jsem Bůh. Uctívej Mĕ.“ Vaišnava říká: „Kršna je Bůh. Uctívej Kršnu.“ Není důležité stát se guruem, pokud budeme opakovat, co Kršna říká. Vše, co Kršna říká v Bhagavad-gítĕ, je dharma. Dharma je jedna. Nemůže mít různé podoby. Dharma znamená řídit se zákony Boha. Neznáme-li však Boha a Jeho zákony, budeme si jen vymýšlet nĕjaké zkomoleniny a bojovat mezi sebou. To není dharma, ale filozofická spekulace. Všechna spekulace a vymyšlené dharmy byly vykázány ze Šrímad-Bhágavatamu, protože je to všechno podvod. Bhāgavata-dharma není podvod, protože se vztahuje na Nejvyššího Pána. Bhakti může být pouze ve vztahu k Bhagavánovi; bez Bhagavána není bhakti. Jestliže je Bhagaván prázdnota, nula, kde je bhakti? Bhakti je vztah mezi Bhagavánem a bhaktou. Bhagaván existuje a bhakta také. Bhakta oslovuje Bhagavána, nosí Mu jídlo, velebí Jeho jméno, inspiruje lidi, aby o Nĕm naslouchali, vydává knihy o Bhagavánovi, uctívá Bhagavána, a takto je neustále ponořen v Bhagavánovi. To je bhakti.

TEXT 33

jarayaty āśu yā kośaṁ
nigīrṇam analo yathā

Bhakti, oddaná služba, rozpustí jemnohmotné tĕlo živé bytosti bez zvláštního úsilí, právĕ jako oheň v našem žaludku stráví vše, co sníme.

Bhakti je mnohem výše než mukti, protože oddaná služba přináší osvobození z hmotného zapletení zcela automaticky. Je-li zažívání v pořádku, žaludeční oheň stráví vše, co sníme. Oddaný nemusí zvlášť usilovat o vysvobození. Jeho služba Nejvyšší Osobnosti Božství je cestou vysvobození, protože zamĕstnat se ve službĕ Pánu znamená vysvobodit se z hmotného zapletení.

Pro oddaného není vysvobození žádný problém. Vysvobození přijde samo, bez zvláštní snahy. Bhakti je tudíž daleko lepší než mukti, kterého dosahují impersonalisté. Impersonalisté na cestĕ k mukti provádĕjí tvrdé odříkání, ale bhakta, který se vĕnuje oddané službĕ, zvláštĕ zpívání Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare    /    Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare a přijímání prasádam obĕtovaného Nejvyšší Osobnosti Božství, okamžitĕ ovládne svůj jazyk. Jakmile ovládneme jazyk, ovládneme i všechny ostatní smysly. Ovládání smyslů je dokonalostí jógových zásad, a jakmile se zamĕstnáme v oddané službĕ Pánu, začíná naše vysvobození. Kapiladéva potvrzuje, že bhakti, oddaná služba, je garīyasī    —    slavnĕjší než siddhi, dokonalost.

Zde se říká, že bhakti rozpouští jemnohmotné tĕlo. Duše má dva obaly    —    jemnohmotný a hrubohmotný. Hrubohmotné tĕlo se skládá ze zemĕ, vody, ohnĕ, vzduchu a éteru. Jemnohmotné tĕlo se skládá z mysli, inteligence a falešného ega. Z osmi hmotných prvků je pĕt hrubých a tři jemné. Jemné prvky nemůžeme vidĕt a duše je ještĕ jemnĕjší. Každý, kdo má oči, může vidĕt tĕlo, ale duši, skutečnou bytost, každý vidĕt nemůže. Když vidíme, že človĕk zemřel, naříkáme: „Odešel od nás.“ Vidíme, že tĕlo je před námi, ale přesto tu nĕco schází. Náš přítel se tedy od svého tĕla liší. Když říkáme: „To je můj přítel,“ myslíme tím tĕlo, ale to je pohled, který mají i zvířata. Zvíře si myslí: „To je můj psí přítel a to je má psí matka.“ Nevidí více než hrubé tĕlo. Podobnĕ také nejsme schopni vidĕt duši, a když nevidíme nepatrnou duši, jak můžeme doufat, že svýma slepýma očima uvidíme Boha? Nevidíme ani jeden druhého. Jak bychom mohli vidĕt Boha. Říká se: ataḥ śrī-kṛṣṇa-nāmādi na bhaved grāhyam indriyaiḥ. „Hmotné smysly nemohou ocenit Kršnovo svaté jméno, Jeho podobu, vlastnosti a zábavy.“

Naše současné smysly nemohou vidĕt Boha. Chápeme, že když nĕkdo zemře, nĕco odešlo. Chápeme, že to, co vidíme, není náš přítel, ale kus hmoty. To je poznání. Ten, kdo chápe, že tĕlo je i před smrtí pouhým kusem hmoty, je skutečnĕ moudrý. Vidí duši očima poznání. Na hrubé úrovni nemohou lidé vidĕt ani duši, ani Bhagavána a podobají se zvířatům. Karmí, ploduchtiví pracovníci, nechápou rozdíl mezi tĕlem a duší. Z mnoha milionů karmí je možná jen jeden džňání, moudrý človĕk, který má poznání. Džňání ví, že se liší od svého tĕla a z mnoha milionů džňáních může být jen jeden skutečnĕ vysvobozen. Májávádí si myslí, že jsou jakožto duše totožní s Nejvyšším. Být stejné duchovní povahy jako Nejvyšší ještĕ neznamená být Nejvyšší Duší. Májávádí si myslí, že se ztotožnili s Nárájanem, a proto jeden druhého oslovují „Nárájane“. Říkají: „Ty jsi Nárájan, já jsem Nárájan, každý je Nárájan.“ Z tohoto omylu vznikl daridra-nārāyaṇa (chudý Nárájan). Oddaní, kteří slouží lotosovým nohám Nejvyššího Pána, takto nepřemýšlejí. Myslí si: „Kdybych byl totožný s Nejvyšším, jak bych mohl být tak pokleslý?“ Vĕdí, že kapka mořské vody má stejné vlastnosti jako oceán, ale také vĕdí, že kapka vody se nikdy nevyrovná celému oceánu.

Májávádí nĕkdy uctívají Višnua, ale ve skutečnosti nevĕří v podobu Pána Višnua. Jeho podobu považují za výmysl, za nĕjakou představu, která slouží jako prostředek k seberealizaci. Májávádí říkají, že Absolutní Pravda nemá podobu (rūpa), ale v písmech stojí: īśvaraḥ paramaḥ kṛṣṇaḥ sac-cid-ānanda-vigrahaḥ. „Kršna, známý jako Góvinda, je nejvyšší vládce a má vĕčné, blažené duchovní tĕlo.“

Vigraha označuje nejvyšší podobu, ale májávádí tomu nerozumí. Také mnoho takzvaných vaišnavů uctívá Višnua proto, že chtĕjí nakonec splynout s Nejvyšším. Nĕkdy uvádĕjí příklad kapky vody, která splyne s velkým oceánem. To je ale nesmysl. Oceán se skládá z nesčetného množství molekul vody a jedna malá molekula nikdy nemůže splynout s ohromným celkem. Sluneční svit se skládá z mnoha bilionů malých zářivých částeček a každá částečka má svou individuální atomickou totožnost. Protože nejsme schopni rozpoznat malé atomy, myslíme si, že se jedná o jednolitý celek, ale to je pouze naše nedokonalost. Podobnĕ jsme i my malé částečky Nejvyšší Osobnosti Božství, ale všichni máme svou odlišnou individuální totožnost. V Bhagavad-gítĕ (2.12) Kršna říká:

na tv evāhaṁ jātu nāsaṁ
na tvaṁ neme janādhipāḥ
na caiva na bhaviṣyāmaḥ
sarve vayam ataḥ param

„Nikdy se vĕru nestalo, že by nebylo Mne, tebe či tĕchto králů; a ani se nikdy nestane, abychom kdy přestali existovat.“

Kršna nikdy neřekl, že On, Ardžuna a všichni vojáci nakonec splynou v jedno. Jasnĕ řekl, že všichni si uchovají svou vlastní individualitu.

Lidé s dokonalým poznáním si nikdy nemyslí, že v budoucnu splynou s Nejvyšším. Chtĕjí setrvat ve svém přirozeném postavení jako nedílné části Kršny. V současnosti nás pokrývá hmotné tĕlo, ale toto hmotné tĕlo se může díky bhakti-józe velice snadno rozplynout. Jestliže se pevnĕ ustálíme v oddané službĕ, pak přestaneme mít hmotné tĕlo, protože naše tĕlo zduchovní. Jsme volní.

Ve svém pomatení se chceme stát manželem bohynĕ Lakšmí. Manželem bohynĕ Lakšmí je Nárájan, Bůh Samotný. V hmotném svĕtĕ toužíme po Lakšmí, bohyni štĕstí, ale naše pokusy končí zklamáním. Myslíme si: „Stanu se manželem Lakšmí.“ Nikdo kromĕ Nárájana si ve skutečnosti s Lakšmí užívat nemůže. Dokonce i polobozi jako Brahmá a Šiva stojí níže než Nárájan, ale my jsme takoví hlupáci, že se snažíme zaujmout Jeho postavení nebo z Nĕj udĕlat daridra-nārāyaṇa, chudáka na ulici. Šástry nikdy nikoho nedávají na stejnou úroveň s Nárájanem, ani Brahmu nebo Šivu, tím ménĕ nĕjakého bláznivého darebáka.

Můžeme se zeptat, proč nás Nárájan stvořil a proč jsme Jeho nedílnými částmi. Eko bahu-syām. Proč se Nárájan zmnohonásobil? Stvořil nás pro Svůj požitek. Ānandamayo 'bhyāsāt. Stvořil nás stejným způsobem, jako když se nĕjaký muž ožení. Kdo má ženu, zplodí dĕti. Muž na sebe bere zodpovĕdnost a živí manželku a dĕti, protože si myslí, že si jejich prostřednictvím bude užívat života. V hmotném svĕtĕ se muž snaží večer užívat života ve společnosti manželky, dĕtí a přátel. Proto na sebe bere tolik zodpovĕdnosti. Má to být ānanda, blaženost, ale jelikož se to odehrává v hmotném svĕtĕ, tato ānanda se promĕní v nĕco odporného. Ānandu prožíváme, když jsme se svým Svrchovaným Otcem, Kršnou. Všichni jsme dĕti Nejvyššího Otce a v Bhagavad-gítĕ (14.4) Kršna prohlašuje, že všechny životní druhy jsou Jeho dĕtmi:

sarva-yoniṣu kaunteya
mūrtayaḥ sambhavanti yāḥ
tāsāṁ brahma mahad yonir
ahaṁ bīja-pradaḥ pitā

„Ó synu Kuntí, všem životním druhům je umožnĕno narodit se v této hmotné přírodĕ a Já jsem otcem dávajícím símĕ.“

Nejvyšší Otec, Šrí Kršna, nás stvořil pro Svůj požitek, ne pro utrpení. Jsme Kršnovy dĕti, ale opustili jsme svého Nejvyššího Otce, protože si toužíme užívat nezávisle. Následkem toho trpíme. Když syn boháče odejde z domova a snaží se nezávisle si užívat, potká ho utrpení. Je v našem zájmu vrátit se zpátky domů, zpátky k Bohu, a užívat si s naším původním otcem Kršnou. To nám přinese štĕstí. Kršna má v plné míře všechny vznešené vlastnosti: bohatství, sílu, krásu, slávu, poznání a odříkání. Má všechno v neomezeném množství. Když se vrátíme ke svému původnímu otci, můžeme si s Ním neomezenĕ užívat. Když jsme oddĕleni od Kršny, požitek nikdy nenajdeme a požitek nás nečeká, ani když se budeme snažit s Kršnou splynout. V hmotném svĕtĕ nám dává život otec, ale stále jsme odlišnou individuální bytostí. Když trpíme, neřekneme: „Můj drahý otče, trpím. Mohu s tebou opĕt splynout?“ Je to snad dobrý nápad? Otec nám odpoví: „Zplodil jsem tĕ, aby sis mohl sám užívat života. Zůstaneš odlišnou bytostí a já zůstanu odlišnou bytostí, a takto si budeme užívat. Žádáš mĕ, abys se mnou mohl splynout. Co je to za nesmysl?“

Májávádí chtĕjí splynout s Nejvyšším, protože trpí v hmotném svĕtĕ. Kršna nás stvořil, abychom si užívali v Jeho společnosti, ale my to nedĕláme, protože si chceme užívat sami. Proto v hmotném svĕtĕ trpíme a to nás vede k přemýšlení, jak splynout s naším otcem. Májá se snaží živou bytost podnĕcovat, aby byla stále pyšnĕjší a vĕtší, a její poslední léčkou je přimĕt živou bytost k myšlenkám na splynutí s Bohem. Májávádí si myslí, že splynout s Nejvyšším je nejvĕtší dokonalostí, ale žádná dokonalost to není, protože naše přirozené postavení je užívat si v Kršnovĕ společnosti. Přátelé sedí spolu v pokoji a tĕší se vzájemné společnosti. Jakou radost může človĕk mít, když je sám? Rozmanitost je matka požitku a skutečným požitkem je být v Kršnovĕ společnosti. Proto oddaní nikdy netouží splynout s Nejvyšším.

mama janmani janmanīśvare
bhavatād bhaktir ahaitukī tvayi

„Můj drahý Pane, nechci ukončit kolobĕh rození a smrti. Netoužím po mukti. Nevadí mi, když se narodím znovu a znovu. Pouze toužím sloužit Ti zrození za zrozením.“ (Šikšáštaka 4) To je skutečná ānanda. Pokud jsme se zcela nekvalifikovali a nejsme čistí oddaní, nemůžeme proniknout na vaikunthské planety. Musíme zůstat v okolní brahmadžjóti. Toužíme-li po tom, Kršna nám k tomu dá příležitost. Kršna je konec konců všechno. On je brahmadžjóti a také Paramátmá. Chceme-li splynout s Nejvyšším, Kršna nám dovolí žít kolem vaikunthských planet v neosobní brahmadžjóti. Takové postavení však není vĕčné. Již dříve jsme vysvĕtlovali, že v brahmadžjóti nemůžeme žít vĕčnĕ, protože toužíme po rozmanitosti. Bez rozmanitosti neexistuje požitek.

Oddaný je osvobozený za všech okolností. Může chodit do práce nebo obchodovat, ale za všech okolností neustále přemýšlí, jak sloužit Kršnovi, a tak je automaticky osvobozen. Nemyslí na to, jak by splynul s Nejvyšším a vysvobodil se. Jeho osvobození pramení ze vztahu se Samotným Nejvyšším Pánem.

Kapitola patnáctá

Meditace o transcendentální podobĕ Pána

TEXT 34

naikātmatāṁ me spṛhayanti kecin
mat-pāda-sevābhiratā mad-īhāḥ
ye ’nyonyato bhāgavatāḥ prasajya
sabhājayante mama pauruṣāṇi

Čistý oddaný, který se s pečlivostí vĕnuje různým druhům oddané služby a bez odchýlení slouží Mým lotosovým nohám, se Mnou nikdy netouží splynout. Takový vĕrný oddaný neustále opĕvuje Mé zábavy a skutky.

Písma popisují pĕt druhů vysvobození. Jedním z nich je splynout s Nejvyšší Osobností Božství neboli vzdát se své individuální totožnosti a splynout s Nejvyšší Duší. Tomu se říká ekātmatām. Tento druh osvobození oddaný nikdy nepřijme. Další druhy osvobození jsou: být povýšen na stejnou planetu, kde žije Bůh (Vaikunthu), osobnĕ se stýkat s Nejvyšším Pánem, získat stejné bohatství jako Pán a mít stejné tĕlesné rysy. Kapila Muni vysvĕtluje, že čistý oddaný neusiluje o žádný z pĕti druhů vysvobození. Zvláštĕ se mu protiví snaha splynout s Nejvyšší Osobností Božství. Šrí Prabhódánanda Sarasvatí, velký oddaný Pána Čaitanji, řekl: kaivalyaṁ narakāyate. „Štĕstí pocházející ze splynutí s Nejvyšším Pánem, o které usilují májávádí, je považováno za pekelné.“ Toto splynutí neboli sjednocení není pro čisté oddané.

Takzvaní oddaní si myslí, že v podmínĕném stavu mohou uctívat Osobnost Božství, ale že v nejvyšším stádiu žádná osobnost neexistuje. Říkají, že Absolutní Pravda je neosobní, a proto si ji dočasnĕ můžeme představit v nĕjaké podobĕ, ale jakmile se vysvobodíme, naše uctívání skončí. Tuto teorii předkládá májávádská filozofie. Impersonalisté ve skutečnosti nesplynou s Nejvyšší Osobou, ale pouze s Jeho tĕlesnou září, které se říká brahmadžjóti. Brahmadžjóti se sice neliší od Jeho tĕla, ale tento druh sjednocení (splynutí s tĕlesnou září Osobnosti Božství) oddaní nechtĕjí přijmout, protože znají vĕtší potĕšení než splynutí s Jeho bytím. Nejvĕtším potĕšením je Pánu sloužit. Oddaní neustále přemýšlejí, jak Ho potĕšit nĕjakou službou    —    dokonce i uprostřed nejhorších hmotných obtíží neustále přemýšlejí, jak Pánu sloužit.

Májávádí považují Pánovy zábavy za mýty, ale zábavy Nejvyššího Pána jsou skutečné historické události. Čistí oddaní přijímají vyprávĕní o Pánových zábavách za Absolutní Pravdu. V tomto verši jsou významná slova mama pauruṣāṇi (Mé slavné činnosti). Oddaní s velkým potĕšením opĕvují Pánovy činnosti, ale májávádí na nĕ nemohou ani pomyslet. Podle nich je Absolutní Pravda neosobní, ale jak by v neosobní existenci mohlo docházet k činnostem? Impersonalisté považují popisy činností ve Šrímad-Bhágavatamu, Bhagavad-gítĕ a jiných védských písmech za vymyšlené historky, a proto jsou jejich interpretace tĕchto zábav scestné a zavádĕjící. Nemají ani ponĕtí o Nejvyšší Osobnosti Božství. Zbytečnĕ strkají nos do písem, vysvĕtlují je po svém a tak podvádĕjí obyčejné lidi. Činnosti májávádských filozofů mají velice zhoubné následky a Šrí Čaitanja proto Své žáky varoval, aby nikdy neposlouchali májávádské filozofy, když vysvĕtlují nĕjaká písma. Májávádí svými výklady vše zničí a človĕk, který jim naslouchá, se nebude nikdy schopen vydat cestou oddané služby a dosáhnout dokonalosti, nebo se k oddané službĕ bude moci přiblížit až po velice dlouhé dobĕ.

Kapila Muni jasnĕ říká, že činnosti bhakti jsou transcendentální mukti. Tomu se říká pañcama-puruṣārtha. Lidé se obvykle zabývají náboženskými činnostmi, ekonomickým rozvojem, smyslovým požitkem a nakonec jednají s myšlenkou na splynutí s Nejvyšším Pánem (mukti). Bhakti je transcendentální všem tĕmto činnostem. Šrímad-Bhágavatam proto začíná prohlášením, že všechny druhy předstíraného náboženství jsou z Bhágavatamu vykázány. Bhágavatam zcela odmítá rituální obřady provádĕné pro hospodářský rozvoj a smyslový požitek i následné zklamání ze smyslového požitku a touhu po splynutí s Nejvyšším Pánem. Bhágavatam je zvláštĕ určen pro čisté oddané, kteří se neustále vĕnují činnostem v duchu vĕdomí Kršny a neustále opĕvují Pánovy transcendentální činnosti. Čistí oddaní uctívají transcendentální činnosti Pána ve Vrndávanu, Dvárace a Mathuře, jak je popisuje Šrímad-Bhágavatam a ostatní Purány. Májávádští filozofové je zcela zavrhují jako mýty; ve skutečnosti jsou však jedinečné a hodné uctívání, a proto v nich oddaní nacházejí potĕšení. To je rozdíl mezi impersonalisty a čistými oddanými: liší se v tom, jak se dívají na písma.

Védská písma jsou kṛṣṇa-kathā neboli vyprávĕní o Kršnovi, ale kṛṣṇa-kathā není námĕtem pro diskusní klub. Je určena oddaným. Neoddaní čtením Bhagavad-gíty a Šrímad-Bhágavatamu pouze ztrácejí čas a často poukazujeme na to, že takzvaní učenci, politici a filozofové předkládají scestné komentáře, když se snaží vysvĕtlovat Bhagavad-gítu. Šríla Bhaktisiddhánta Sarasvatí Thákur říkal, že jsou jako lidé, kteří se snaží olizovat zavřenou sklenici medu. Ten, kdo neví, jak ochutnat med, může začít olizovat sklenici, ale chce-li med skutečnĕ ochutnat, musí sklenici otevřít a klíčem k jejímu otevření je oddanost. Proto se říká:

satāṁ prasaṅgān mama vīrya-saṁvido
bhavanti hṛt-karṇa-rasāyanāḥ kathāḥ
taj joṣaṇād āśv apavarga-vartmani
śraddhā ratir bhaktir anukramiṣyati

„Rozhovory o zábavách a skutcích Nejvyšší Osobnosti Božství ve společnosti čistých oddaných jsou velice sladké a přinášejí uspokojení uším i srdci. Rozvíjením tohoto poznání dĕlá človĕk postupnĕ pokrok na cestĕ osvobození, zbaví se ulpívání a ustálí se ve svém snažení. Pak začne skutečná oddanost a oddaná služba.“ (Šrímad-Bhágavatam 3.25.25)

Bůh je vĕčný a Jeho pokyny a následovníci jsou také vĕční. V Bhagavad-gítĕ (4.1) Kršna říká Ardžunovi, že před miliony let přednesl Bhagavad-gítu bohu Slunce. Ardžuna vyslechl Bhagavad-gítu před pĕti tisíci lety, ale když ji budeme číst dnes, uvidíme, že je stále svĕží a nová. Bhagavad-gítá a Kršna nikdy nestárnou. Kršna je nejstarší osobností ze všech, a přesto vypadá jako mladík. Nikdy nevypadá starší než dvacet let. Kršnova slova jsou absolutní a Jeho podoba, vlastnosti a činnosti jsou také absolutní. Jsou neustále svĕží a nové. Kdyby nebyly, jak by je mohli oddaní den co den se stále vĕtším nadšením opĕvovat? Čím více človĕk opĕvuje Kršnu, tím vĕtší získává nadšení k dalšímu opĕvování, opĕvování, opĕvování. To je podstata duchovních vĕcí. V hmotném svĕtĕ můžeme nĕco opakovat jednou, dvakrát, třikrát nebo čtyřikrát, ale nakonec nás to omrzí a znechutí se nám to. Haré Kršna mahá-mantru však můžeme zpívat dvacet čtyři hodin dennĕ, a přesto se budeme cítit svĕží a nadšení. Není to hmotný zvuk, jaký známe z rádia. Je to duchovní zvuk, který pochází z duchovního svĕta. Dokonce i v hmotném svĕtĕ můžeme vysílat zvuk z jednoho místa a slyšet ho tisíce kilometrů daleko. Duchovní zvuk je možné vysílat z místa vzdáleného miliony kilometrů, a máme-li náležité přijímací zařízení, můžeme ho přesto slyšet. Tím zařízením je bhagavat-premā. Ti, kteří mají lásku k Bohu, ho mohou slyšet.

Ardžuna nebyl védántista ani sannjásí a nebyl ani nijak pokročilý v duchovním poznání. Vyslechl však Bhagavad-gítu, protože byl bhakta. Ateističtí učenci a politici nemohou porozumĕt transcendentální vibraci. Mohou jen olizovat sklenici s medem. Pošetilí darebáci jedí a pijí všechno možné bez jakéhokoliv omezení a myslí si, že tak činí ve jménu náboženství. Je mnoho takzvaných svámích a jogínů, kteří říkají svým žákům, že mohou dĕlat, cokoliv chtĕjí, a přesto budou dĕlat duchovní pokroky, ale to je jednoduše podvod. Z človĕka se musí stát čistý bráhman, který ovládá své smysly a mysl a mezi sádhuy rozmlouvá o Nejvyšší Osobnosti Božství. Může se nám to zdát velice obtížné, ale svatým človĕkem (sat) je možné se stát bĕhem jediného okamžiku. Když človĕk chce, může se odevzdat Kršnovi okamžitĕ.

Obracíme-li se na Kršnu, mĕli bychom říci: „Můj drahý Kršno, zapomnĕl jsem na Tebe, ale nyní se Ti zcela odevzdávám. Chceš-li, můžeš mĕ zabít, nebo mĕ můžeš ochránit.“ Když se Nejvyšší Pán zeptal Prahláda Mahárádže, jaké chce požehnání, Prahlád Mahárádž odpovĕdĕl: „Můj Pane, proč bych Tĕ mĕl žádat o požehnání jen proto, že jsem pro Tebe trpĕl? Jsi svrchovanĕ mocný a vše, co dostávám, dostávám od Tebe. Narodil jsem se v rodinĕ démonů a mám sklony k hmotnému požitku. Vidĕl jsem, jak byl můj mocný otec, kterého se báli i polobozi, zničen v jediném okamžiku. Proč bych mĕl o nĕco žádat? Prosím, dovol mi, abych mohl sloužit Tvému služebníkovi. To je jediné, co chci. Netoužím po ničem jiném.“ Oddaný nikdy nežádá Nejvyšší Osobnost Božství o nĕco hmotného. Oddaní jsou spokojení, když mohou opĕvovat Pána. To je bhakti-jóga.

Kršna sestupuje, aby potĕšil Své oddané a zničil démony. Démoni chtĕli zničit Kršnu ještĕ před tím, než se narodil. Kansa nařídil svým kumpánům: „Řeknĕte mi, jakmile se Kršna narodí. Musím Ho okamžitĕ zabít.“ Kansa tak neustále myslel na Kršnu, ale negativním způsobem. Podobnĕ najdeme mnoho takzvaných nábožensky založených lidí a religionistů, kteří chtĕjí Kršnu pouze zabít. Snaží se Kršnu odstranit z Bhagavad-gíty. Píší komentáře k Bhagavad-gítĕ, ale o Kršnovi se nikdy ani nezmíní. Nikdy neřeknou, že Kršna je Nejvyšší Osobnost Božství a že by mĕl být uctíván. Znamená to, že to jsou démoni, asurové, ačkoliv se vydávají za velké učence. Všemožnĕ se snaží vyhnout kṛṣṇa-bhakti a celá jejich propaganda smĕřuje k tomuto cíli.

TEXT 35

paśyanti te me rucirāṇy amba santaḥ
prasanna-vaktrāruṇa-locanāni
rūpāṇi divyāni vara-pradāni
sākaṁ vācaṁ spṛhaṇīyāṁ vadanti

Ó Má matko, Moji oddaní neustále vidí Můj usmĕvavý obličej s očima jako vycházející ranní slunce. Rádi se dívají na Mé transcendentální podoby, které jsou tak laskavé, a přátelsky se Mnou mluví.

Májávádí a ateisté považují Božstva v chrámu za modly, ale oddaní neuctívají žádné modly. Uctívají přímo Nejvyšší Osobnost v Jeho arcā inkarnaci. Arcā je podoba Boha, kterou můžeme uctívat v našich současných podmínkách. V našem současném stavu nemůžeme vidĕt Boha v Jeho duchovní podobĕ, protože naše hmotné oči a smysly nemohou vnímat duchovní vĕci. Nemůžeme ani vidĕt duchovní podobu individuální duše. Když človĕk zemře, nejsme schopni postřehnout, že duchovní částečka opouští tĕlo. V tom je nedostatek našich hmotných smyslů. Nejvyšší Osobnost Božství proto přijímá podobu arcā-vigraha, abychom Ho mohli vidĕt a vnímat našimi hmotnými smysly. Arcā-vigraha je nĕkdy označována jako inkarnace Pána, protože se od Nĕho neliší. Nejvyšší Pán přichází v různých inkarnacích a podobnĕ přijímá i podobu z hmotných prvků    —    z hlíny, dřeva, kovu, drahokamu a podobnĕ.

V šástrách najdeme mnoho návodů, jakým způsobem se mají vyřezávat podoby Pána. Tyto podoby pak nejsou hmotné. Je-li Bůh všepronikající, pak je také přítomen v hmotných prvcích. To je samozřejmé. Ateisté si však myslí pravý opak. Nĕkdy kážou, že Bůh je všechno, ale když jdou do chrámu a dívají se na podobu Boha, neuznávají, že to je Bůh. Podle jejich vlastní teorie je Bůh všechno. Proč tedy Božstvo není Bůh? Ve skutečnosti nemají o Bohu ani ponĕtí. Oddaní se dívají zcela jinak, jejich oči jsou potřeny balzámem lásky k Bohu. Jakmile spatří Pána v Jeho různých podobách, prostoupí je láska a nevidí žádný rozdíl mezi Bohem a Jeho podobou v chrámu, jako ho vidí ateisté. Usmĕvavá tvář Božstev v chrámu je v jejich očích zcela transcendentální a duchovní a pohled na ozdoby na Pánovĕ tĕle jim skýtá velké potĕšení. Povinností duchovního mistra je učit oddané, jak zdobit Božstva v chrámu, jak chrám čistit a jak Božstva uctívat. Vše má svá pravidla a oddaní chodí do Višnuových chrámů shlédnout podobu Božstev (vigraha), neboť všechna Božstva jsou velice milostivá. Oddaní se Božstvům svĕřují a v mnohých případech jim Božstvo také odpovídá. S Pánem může však mluvit jen velký oddaný. Nĕkdy také Bůh mluví k oddaným ve snu. Ateisté tĕmto vztahům mezi Božstvem a oddaným nemohou porozumĕt, ale pro oddané jsou zcela reálné a přinášejí jim nepopsatelné štĕstí.

Je jasné, že ti, kteří mají oči k vidĕní, Kršnu uvidí. Když Čaitanja Maháprabhu vešel do Džagannáthova chrámu a uvidĕl Božstva, omdlel se slovy: „Ó, zde je Můj Pán! Zde je Můj Pán!“ Chceme-li vidĕt, musíme být santaḥ. To je možné přijetím náležité kultury. Rozvineme-li lásku ke Kršnovi, okamžitĕ Kršnu spatříme a omdlíme se slovy: „Ó, zde je můj Pán!“ Avšak nevĕřící ateisté, kteří se neustále snaží Kršnu zapírat, jen řeknou: „To je nĕjaká modla. Kus kamene.“

Musíme mít touhu vidĕt Kršnu a mluvit s Ním. Kršna ve skutečnosti čeká, jestli projevíme zájem s Ním mluvit. V Bhagavad-gítĕ (10.10) říká:

teṣāṁ satata-yuktānāṁ
bhajatāṁ prīti-pūrvakam
dadāmi buddhi-yogaṁ taṁ
yena mām upayānti te

„Tĕm, kteří jsou Mi neustále oddáni a s láskou Mĕ uctívají, dám poznání, s jehož pomocí ke Mnĕ dospĕjí.“

Chceme-li mluvit s nĕjakým významným človĕkem, musíme mít jisté kvalifikace. Nemůžeme mluvit s prezidentem a senátory, kdy nás napadne. Musíme se podrobit určitým pravidlům. Kršna je připraven s námi hovořit, a proto sestoupil jako arcā-mūrti, jako Božstvo, abychom Ho mohli vidĕt. Musíme se jen kvalifikovat    —    pak s Ním budeme moci rozmlouvat. Neoddaní, májávádíni, kteří Kršnu jen pomlouvají a popírají, říkají, že nemá žádné oči, žádné nohy, žádné ruce a žádné uši. Tím nepřímo říkají, že Bůh je slepý a hluchý, a že nemůže dĕlat to či ono. Nepřímo tak Boha urážejí. Je to pomluva. Bůh nechce poslouchat takové nesmysly. Proto se v tomto verši říká: sākaṁ vācaṁ spṛhaṇīyāṁ vadanti. Když říkáme, že Kršna je slepý, že nemá oči ani ruce, že nemá nic, nepřímo prohlašujeme, že Kršna neexistuje. Není to jistĕ vhodný způsob, jak mluvit o Kršnovi. Chceme-li mluvit o Kršnovi, musíme vyhledat pomoc ve védských písmech. Pak můžeme pochopit, jak má být Kršna uctíván.

V Brahma-sanhitĕ (5.29) stojí: „Šrí Kršna hraje na flétnu a Jeho oči jsou krásné jako okvĕtní lístky lotosu. Ve vlasech má paví pero a Jeho tĕlo je nesmírnĕ krásné.“ Májávádí říkají: „Představte si libovolnou podobu Boha,“ ale podobu Boha si nelze vymyslet. Jeho podoba je skutečná, a o tom se dozvíme z Véd. Když byl Kršna přítomen na Zemi, vyjevil Své činnosti a Svou podobu. Obojí není hmotné, ale duchovní. Kršnovo tĕlo je sac-cid-ānanda-vigraha. Nemá nic společného s nĕčím hmotným. Pán sestupuje kvůli Svým oddaným, kteří Ho neustále touží vidĕt. Ze všeho nejdříve dává potĕšení Svým oddaným a potom zabíjí démony, kteří oddané neustále pronásledují. Démoni mají v povaze vždy nĕjak pronásledovat oddané. Na Západĕ byl Ježíš Kristus ukřižován jen proto, že kázal vĕdomí Boha. Hiranjakašipu se snažil zabít svého pĕtiletého syna Prahláda Mahárádže, protože jeho syn mluvil pouze o Kršnovi. Mnoho démonů se snažilo zabít i Samotného Kršnu    —    Pútaná, Aghásura, Bakásura, Kansa. Kršna je však všechny zničil díky Své všemocnosti.

V hmotném svĕtĕ je každý více či ménĕ asura, ateista. Chceme-li kázat, musíme se naučit tolerovat asury a mluvit takovým způsobem, aby se i z nich mohli stát oddaní. Neustále bychom mĕli mluvit o Kršnovi příjemným způsobem; pak z toho budeme mít prospĕch. Dalším jménem Kršny je Uttamašlóka, což znamená, že Kršna je uctíván nejvybranĕjšími slovy. Nemĕli bychom používat jakákoliv slova, která nás napadnou. Ve védských písmech, a také v bibli a v koránu, najdeme mnoho modliteb. Křesťané a muslimové neuctívají Božstva, ale skládají Pánu modlitby, a to je také bhakti. Arcanaṁ vandanam.

Je devĕt způsobů uctívání Pána a človĕk si může vybrat jeden nebo dĕlat všechny najednou. Mĕli bychom používat jen vybraná slova a odevzdat se Kršnovi, ale neříkat nic, co Ho nepotĕší. Nemĕli bychom prohlašovat, že je beztvarý, že nemá oči, hlavu, nic. Ve Védách se píše, že Kršna nemá ruce, ale přesto může přijmout naše obĕti. Znamená to, že nemá žádné hmotné ruce. Kdyby nemĕl žádné ruce, jak by mohl natáhnout Svou ruku miliony kilometrů a přijmout vše, co Mu nabízíme? Gólóka Vrndávana je mnoho bilionů kilometrů vzdálená, ale Kršna může přijmout vše, co Mu nabízíme. Když Védy říkají, že Bůh nemá ruce, znamená to, že nemá žádné hmotné ruce. Jeho ruce jsou sac-cid-ānanda-vigraha. Porozumíme-li Kršnovým činnostem, Jeho podobĕ, vlastnostem a zábavám, budeme způsobilí vrátit se zpátky k Bohu.

TEXT 36

tair darśanīyāvayavair udāra-
vilāsa-hāsekṣita-vāma-sūktaiḥ
hṛtātmano hṛta-prāṇāṁś ca bhaktir
anicchato me gatim aṇvīṁ prayuṅkte

Při pohledu na okouzlující Pánovu podobu, na Jeho úsmĕv a krásu, a při zaslechnutí Jeho slov přestane čistý oddaný vnímat vše ostatní. Jeho smysly ukončí všechny ostatní činnosti a ponoří se do oddané služby. Tak bez zvláštního úsilí dosáhne vysvobození, přestože po nĕm příliš netouží.

Existují tři druhy oddaných: oddaní první třídy, druhé třídy a třetí třídy. Dokonce i oddaní třetí třídy jsou osvobozené duše. V tomto verši se vysvĕtluje, že ani nemusejí mít poznání, ale když spatří krásnĕ ozdobená Božstva v chrámu, ponoří se do myšlenek na Pána a přestanou vnímat všechno ostatní. Když se človĕk zapojí do oddané služby Pánu a je si vĕdom Kršny, je nepostřehnutelnĕ vysvobozen. Potvrzuje to i Bhagavad-gítá. Díky ryzí oddané službĕ, která je přesnĕ v souladu s písmy, se človĕk stane rovný Brahmanu. V Bhagavad-gítĕ se říká: brahma-bhūyāya kalpate. Znamená to, že živá bytost je ve svém původním postavení Brahman, protože je nedílnou částečkou Nejvyššího Brahmanu. Jelikož zapomíná, že je vĕčným služebníkem Pána, zmocní se jí májá a uvĕzní ji. To, že zapomíná na svou vĕčnou povahu, je májá. Jinak je stejná jako Brahman.

Pokud se človĕk systematicky učí, jaké je jeho přirozené postavení, uvĕdomí si, že je služebníkem Boha. „Brahman“ je jedna z úrovní seberealizace. Dokonce i oddaný třetí třídy, který nemá příliš velké poznání o Absolutní Pravdĕ, ale s velkou oddaností se klaní Pánu, myslí na Pána, dívá se na Nĕho v chrámu a nosí Božstvům kvĕtiny a ovoce, bude nepozorovatelnĕ vysvobozen. Śraddhayānvitāḥ: s velkou oddaností se klaní Božstvům a nosí Jim různé vĕci. Pro oddané jsou Božstva Rádhy a Kršny, Lakšmí a Nárájana, Síty a Rámy tak přitažlivá, že když Je vidí ozdobená v chrámu, okamžitĕ se ponoří do myšlenek na Nejvyššího Pána. To je vysvobození. Znamená to, že dokonce i oddaný třetí třídy je na transcendentální úrovni a stojí výše než ostatní, kteří se snaží dosáhnout vysvobození spekulací a jinými způsoby. Velcí impersonalisté jako Šukadéva Gósvámí a čtyři Kumárové byli okouzleni Božstvy v chrámu, Jejich ozdobami, vůní lístků tulasí, které Jim byly obĕtovány, a stali se z nich oddaní. Byli již osvobozeni, ale nezůstali na neosobní úrovni a když je okouzlila Pánova krása, stali se z nich oddaní.

Slovo vilāsa je v tomto verši velice důležité. Vilāsa označuje skutky nebo zábavy Pána. K pravidlům a povinnostem při uctívání Božstev nepatří jen návštĕva Božstev v chrámu, ale také pravidelné naslouchání přednáškám ze Šrímad-Bhágavatamu a Bhagavad-gíty, které se v chrámu konají. Ve Vrndávanu se v každém chrámu recitují šástry. Dokonce i oddaní třetí třídy, kteří neumĕjí dobře jazyk písem nebo nemají čas číst Šrímad-Bhágavatam nebo Bhagavad-gítu, tak dostanou možnost naslouchat zábavám Pána. Tak mohou neustále myslet na Pána, na Jeho podobu, činnosti a na Jeho transcendentální povahu. Být si takto vĕdom Kršny znamená být vysvobozen. Šrí Čaitanja proto doporučil pĕt důležitých způsobů oddané služby: (1) zpívat svaté jméno Pána Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare / Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare, (2) stýkat se s oddanými a sloužit jim podle všech svých možností, (3) naslouchat Šrímad-Bhágavatamu, (4) dívat se na ozdobený chrám a Božstva a je-li to možné, (5) žít na místech jako je Vrndávan a Mathurá. Tĕchto pĕt činností může oddaného přivést na nejvyšší úroveň dokonalosti. Potvrzuje to Bhagavad-gítá a také tento verš Šrímad-Bhágavatamu. Všechna védská písma potvrzují, že i oddaný třetí třídy může nepostřehnutelnĕ dosáhnout dokonalosti.

Při meditaci o podobĕ arcā-vigraha musíme nejprve začít u lotosových nohou Božstva. Nemĕli bychom se hned dívat na usmĕvavý obličej Pána. Nejprve se musíme snažit shlédnout lotosové nohy Kršny a teprve po nĕjaké dobĕ se podívat na stehna, na pas, na hruď a nakonec na Jeho usmĕvavý obličej. Tímto způsobem bychom mĕli meditovat o Kršnovĕ podobĕ a stýkat se s Kršnou meditací o Jeho usmĕvavém obličeji, Jeho flétnĕ, rukách, šatech, o Jeho družce Šrímatí Rádhárání a ostatních gópích, které Ho obklopují. Tímto způsobem bychom se mĕli učit dívat se na Nejvyššího Pána, neboť jen kvůli tomu se před námi zjevil jako arcā-vigraha.

Existují tři druhy oddaných: kaniṣṭha-adhikārī, madhyama-adhikārī a uttama-adhikārī. Uttama-adhikārī je nejpokročilejší, madhyama-adhikārī je na prostřední úrovni a kaniṣṭha-adhikārī je začátečník. Začátečníkovi se doporučuje meditovat o Božstvech každý den. Má začít u lotosových nohou a po nĕjakém čase potom vzhlédnout ke Kršnovu usmĕvavému obličeji. Začátečník by také mĕl číst Bhagavad-gítu a Šrímad-Bhágavatam nebo jim naslouchat. Budeme-li se snažit jen dívat a zanedbáme naslouchání, náš výsledek bude pomíjivý. V nĕkterých chrámech jsou Božstva, ale nepřednáší se tam o Kršnovi. Lidé tam nĕjaký čas chodí, ale potom ztratí zájem. Obojí musí probíhat současnĕ: uctívání Božstev, kterému se říká pāñcarātrikī-vidhi, a čtení Šrímad Bhagavad-gíty a Šrímad-Bhágavatamu neboli bhāgavata-vidhi. Pāñcarātrikī-vidhi a bhāgavata-vidhi jdou ruku v ruce. Dodržováním tĕchto dvou metod se začátečník postupnĕ dostane na prostřední úroveň.

Duchovní mistr by mĕl být na nejvyšší úrovni, ale v zájmu kázání sestupuje na prostřední úroveň. Uttama-adhikārī, nejpokročilejší oddaný, nedĕlá rozdíly mezi oddanými a neoddanými. Vidí každého kromĕ sebe jako oddaného. Opravdu pokročilý oddaný vidí, že on není oddaný, ale že všichni ostatní jsou oddaní. Kaniṣṭha-adhikārī, začátečník, se pouze soustřeďuje na Božstva, což je na začátku potřebné:

arcāyām eva haraye
pūjāṁ yaḥ śraddhayehate
na tad-bhakteṣu cānyeṣu
sa bhaktaḥ prākṛtaḥ smṛtaḥ

„Človĕk, který s velkou vírou uctívá Božstva v chrámu, ale neví, jak se chovat k oddaným nebo k lidem všeobecnĕ, se nazývá prākṛta-bhakta neboli kaniṣṭha-adhikārī.“ (Šrímad-Bhágavatam 11.2.47) V souladu s našimi povinnostmi se podle písem musíme starat o Božstva, ale když udĕláme další pokrok, budeme také přemýšlet o svém vztahu k ostatním. Madhyama-adhikārī je popisován takto:

īśvare tad-adhīneṣu
bāliśeṣu dviṣatsu ca
prema-maitrī-kṛpopekṣā
yaḥ karoti sa madhyamaḥ

„Madhyama-adhikārī je človĕk, který uctívá Nejvyšší Osobnost Božství jako nejvyšší cíl své lásky, přátelí se s Pánovými oddanými, je milostivý k nevĕdomým a vyhýbá se tĕm, kteří jsou závistiví.“ (Šrímad-Bhágavatam 11.2.46)

Nezajímají ho pouze Božstva. Madhyama-adhikārī dokáže rozlišovat mezi oddanými a neoddanými. Dokáže také poznat, kdo je a kdo není nevinný. Nevinní lidé nevĕdí, co mají dĕlat, a nevĕdí ani nic o Bohu. Nedopouštĕjí se ve skutečnosti přestupků, zatímco jiní ano. Ti, jakmile jen slyší o Bohu nebo Jeho oddaných, okamžitĕ začnou závidĕt.

Madhyama-adhikārī ví, že Kršna je Bůh: kṛṣṇas tu bhagavān svayam. Chce vyvinout lásku ke Kršnovi a také chce, aby nebyl promarnĕn ani okamžik nĕjakou jinou činností než službou Kršnovi. Vždy je velice opatrný, aby neztrácel cenný čas. To je jeho první kvalifikací. Náš život je velice krátký a nikdy nevíme, kdy zemřeme. Nic není jisté. Hlupáci si myslí, že budou žít vĕčnĕ, ale to je pošetilost. Život je pomíjivý, a proto se oddaný snaží využít každého okamžiku k pokroku ve vĕdomí Kršny.

Madhyama-adhikārī má také zvláštní chuť ke zpívání Haré Kršna mantry. Touží žít na místech jako je Vrndávan, Dváraká a Mathurá    —    na místech, kde žil Kršna. Samozřejmĕ, že Bůh, Kršna, je všude. Je přítomný dokonce i v každém atomu. Āṇḍāntara-stha-paramāṇu-cayāntara-stham. Ale nĕkterá místa jako Vrndávan, Dváraká a Mathurá jsou Jeho hlavní sídla, a proto oddaní touží žít na tĕchto místech.

Láska k Bohu se rozvíjí postupnĕ a první nutností je víra. Bez víry není možné udĕlat pokrok ve vĕdomí Kršny. Víra vzniká při pečlivém čtení Bhagavad-gíty a jejím správném pochopení. Bez čtení Bhagavad-gíty jen tĕžko vyvineme víru v Kršnu. Musíme mít důvĕru v Kršnova slova, zvláštĕ když říká: „Vzdej se všech dharem a odevzdej se Mnĕ. Já tĕ ochráním.“ Budeme-li studovat Bhagavad-gítu jako literární dílo a pak ji zahodíme, nezískáme žádnou víru. Víru vysvĕtluje Kršnadás Kavirádž následovnĕ:

‘śraddhā’-śabde — viśvāsa kahe sudṛḍha niścaya
kṛṣṇe bhakti kaile sarva-karma kṛta haya

„Transcendentální láskyplná služba Kršnovi automaticky splní všechny ostatní povinnosti. Toto pevné přesvĕdčení, které je příznivé pro oddanou službu, se nazývá śraddhā.“ (Čaitanja-čaritámrta, Madhja 22.62)

V Bhagavad-gítĕ Kršna říká, že není jen osobou, ale také Nejvyšší Osobností Božství. Také říká, že Ho nikdo nepředčí. Uvĕříme-li tĕmto slovům, pak získáme víru. Impersonalisté čtou Bhagavad-gítu, ale nepřijímají Kršnu jako osobu. Ve dvanácté kapitole Bhagavad-gíty Kršna říká, že pro impersonalisty je mnohem obtížnĕjší se k Nĕmu dostat. Bude jim to trvat mnohem delší dobu. Je to tím, že neosobní pojetí Svrchované Absolutní Pravdy je jen částečné. Jak Kršna říká:

kleśo ’dhika-taras teṣām
avyaktāsakta-cetasām
avyaktā hi gatir duḥkhaṁ
dehavadbhir avāpyate

„Dĕlat pokroky je velmi obtížné pro ty, jejichž mysl lpí na neprojeveném, neosobním aspektu Nejvyššího; tato cesta je vždy nesnadná pro ty, kdo jsou v zajetí tĕla.“ (Bhagavad-gítá 12.5)

Často uvádíme příklad, že neosobní realizace je jako realizace slunečního svitu. Můžeme vidĕt, jak nám sluneční svĕtlo svítí do oken, ale to ještĕ neznamená, že víme všechno o Slunci. Neosobní chápání Absolutní Pravdy je podobné. Sluneční svit je neosobní (Brahman), Slunce je lokalizované (Paramátmá) a sluneční bůh sídlící na Slunci je osoba (Bhagaván). Podobnĕ jako můžeme poznat tři aspekty Slunce (sluneční svit, Slunce a slunečního boha), můžeme poznat i tři aspekty Nejvyšší Absolutní Pravdy (Brahman, Paramátmu a Bhagavána).

Impersonalisté si myslí, že Slunce je pouhá žhavá koule, ale v Bhagavad-gítĕ Kršna jasnĕ říká, že přednesl Bhagavad-gítu bohu Slunce Vivasvánovi. Asi je pro nás tĕžké si představit, jak může být sluneční bůh osobou. Slunce je velice žhavé a my si myslíme, že tam není možné žít. Naše znalosti jsou však velice omezené. Když my nemůžeme žít v ohni, ještĕ to neznamená, že tam nemůže žít nikdo. Nemůžeme žít ve vodĕ, ale přesto tam žijí ryby a ostatní vodní živočichové. Žijeme na této planetĕ, která se převážnĕ skládá ze zemĕ, a v našich tĕlech také převažuje zemĕ právĕ proto, abychom tu mohli žít. Všechna tĕla jsou uzpůsobena tak, aby mohla žít ve svém prostředí. Tĕlo slunečního boha je tedy schopné žít v ohni.

Kršna je sac-cid-ānanda-vigraha    —    existence, poznání a blaženost v jedné podobĕ. Neosobní realizace je pochopení prvku sat. Poznání Kršny je plná realizace všech Jeho rysů. Ānanda je realizována pouze v Bhagavánovi. Kršna hraje na Svou flétnu a doprovází Ho Jeho energie blaženosti, hlādinī śakti, Šrímatí Rádhárání. Hlādinī-śakti je jedna z Kršnových energií, Jeho energie blaženosti. To je ānanda. Kršna je celistvý a úplný, ale přesto se expanduje, aby si mohl užívat. Tato expanze je Jeho energie blaženosti, Rádhárání. Gópí jsou expanzemi Rádhárání a různé Kršnovy podoby se projevují, jen aby mohly vychutnat jemné nálady transcendentální blaženosti. Ānada-cinmaya-rasa. Realizace Brahmanu je realizace části sat, realizace Paramátmy je realizace části cit a realizace Bhagavána je realizací části ānanda. Ve Védánta-sútře je řečeno, že Absolutní Pravda je ānandamayo 'bhyāsāt. Kršnova lílá je plná transcendentální blaženosti    —     zvláštĕ ve Vrndávanu, Jeho původním sídle. Právĕ ve Vrndávanu si Kršna hraje se Svými pasáčky a tančí s gópími. Ve Vrndávanu také krade matce Jašódĕ máslo. Všechny Jeho činnosti jsou tam naplnĕny transcendentální blažeností.

Tuto blaženost můžeme sami poznat, budeme-li předepsaným způsobem vykonávat oddanou službu. Při pohledu na Božstva můžeme vidĕt, jak se Kršna usmívá, jak hraje na flétnu a jak se tĕší ve společnosti Šrímatí Rádhárání. Pak musíme o Kršnovi také naslouchat. Tyto dvĕ metody budou neustále vzrůstat a z nás se stanou velcí oddaní. Anicchato me gatim aṇvīṁ prayuṅkte. Je to skutečná vĕdecká metoda. Není to žádný výmysl nebo sen. Lidé si myslí, že jde o uctívání model a pouhé výmysly, ale tuto metodu přitom najdeme ve všech šástrách, kde je uvádĕna jako autorizovaný způsob vyvinutí vĕdomí Boha. Je to vĕda.

śrī-bhagavān uvāca

jñānaṁ parama-guhyaṁ me
yad vijñāna-samanvitam
sa-rahasyaṁ tad-aṅgaṁ ca
gṛhāṇa gaditaṁ mayā

„Nejvyšší Pán pravil: Poznání o Mnĕ, jak ho popisují písma, je velice důvĕrné a je nutné ho realizovat ve spojení s oddanou službou. Vše, co je k tomu potřebné, ti vysvĕtlím a ty se můžeš začít s pečlivostí vĕnovat jeho realizaci.“ (Šrímad-Bhágavatam 2.9.31)

V Bhagavad-gítĕ Kršna říká Ardžunovi, že mu vyjevil toto nejdůvĕrnĕjší poznání, protože je Jeho velice drahý přítel. Toto důvĕrné poznání je sarva-dharmān parityajya mām ekaṁ śaraṇaṁ vraja. „Odevzdej se jen Mnĕ.“ (Bhagavad-gítá 18.66) Realizace Brahmanu je jistĕ důvĕrná a realizace Paramátmy ještĕ důvĕrnĕjší, ale poznání Kršny takového, jaký je, je tím nejdůvĕrnĕjším poznáním ze všech.

Jsou-li naše mysl a smysly zcela zamĕstnány oddanou službou v duchu vĕdomí Kršny, prožíváme bhakti. Bhakti není nic sentimentálního, je to praktická vĕda. Můžeme vykonávat mnoho činností, ale při všech musí být naše mysl stále připoutána ke Kršnovi. Hospodyňka se stará o celý dům, ale vždy dá přitom pozor na to, aby mĕla pĕknĕ upravené vlasy. Bez ohledu na to, co právĕ dĕlá, si nikdy nezapomene pĕknĕ upravit vlasy. Podobnĕ se oddaný může vĕnovat mnoha činnostem, ale nikdy nezapomene na Kršnovu transcendentální podobu. Tak vypadá dokonalost.

Kapitola šestnáctá

Duchovní bohatství čistého oddaného

TEXT 37

atho vibhūtiṁ mama māyāvinas tām
aiśvaryam aṣṭāṅgam anupravṛttam
śriyaṁ bhāgavatīṁ vāspṛhayanti bhadrāṁ
parasya me te ’śnuvate tu loke

Oddaný, který je stále ponořen do meditace o Mnĕ, netouží ani po nejvĕtších požehnáních z nebeských planetárních systémů včetnĕ Satjalóky. Netouží po osmi hmotných dokonalostech mystické jógy a nechce být ani povýšen do království Boha. Přesto se však již za svého života tĕší všem tĕmto požehnáním, i když o nĕ nijak neusiluje.

Vibhūti, bohatství, které májá nabízí, je velmi rozmanité. Dokonce i na této planetĕ můžeme poznat mnoho rozmanitých vĕcí, ale povýšíme-li se na vyšší planety jako Čandralóku, Slunce nebo ještĕ výše na Maharlóku, Džanalóku a Tapolóku nebo až na nejvyšší planetu, kde sídlí Brahmá a jmenuje se Satjalóka, najdeme tam nepřeberné možnosti ke smyslovému požitku. Například délka života je na vyšších planetách mnohem vĕtší než na této planetĕ. Říká se, že jeden den na Mĕsíci se rovná našim šesti mĕsícům. Délku života na nejvyšší planetĕ si neumíme ani představit. V Bhagavad-gítĕ stojí, že dvanáct Brahmových hodin je nepředstavitelných i pro naše matematiky. Tak je popsána vnĕjší energie Pána neboli májá. Kromĕ toho existují další výsady a schopnosti, kterých mohou jogíni pomocí mystických sil dosáhnout. Ty jsou také hmotné. Oddaný neusiluje o žádnou z tĕchto hmotných radostí, přestože je může mít, kdykoliv si bude přát. Milostí Pána může mít oddaný úžasný hmotný úspĕch, bude-li si to přát, ale skutečný oddaný nic takového nechce. Šrí Čaitanja Maháprabhu učil, že človĕk by nemĕl toužit po hmotném bohatství nebo slávĕ, ani by se nemĕl snažit užívat hmotné krásy. Mĕl by toužit pouze po oddané službĕ Pánu, i kdyby nedostal osvobození a musel do nekonečna setrvat v kolobĕhu rození a smrti. Človĕk vĕdomý si Kršny má ve skutečnosti osvobození jisté. Oddaný se tĕší všem výhodám, které mají obyvatelé vyšších planet a také vaikunthských planet. Zde je to přímo uvedeno: bhāgavatīṁ bhadrām. Na vaikunthských planetách je všechno vĕčné a klidné, ale čistý oddaný se netouží dostat dokonce ani tam. Přesto dosáhne této výsady a již za tohoto života se tĕší všem možnostem hmotných i duchovních svĕtů.

Čaitanja Maháprabhu, Rúpa Gósvámí ve své Bhakti-rasámrta-sindhu, Nárada Muni v Nárada-paňčarátře a Bhagaván Šrí Kršna v Bhagavad-gítĕ říkají, že čistý oddaný od Pána nikdy nic nechce. Nechce dokonce ani osvobození, což teprve hmotné vĕci. Lidé obvykle chtĕjí nejdříve dharmu, pak arthu, kámu a nakonec mókšu. Ze všeho nejdříve chtĕjí být zbožní (dharma), aby získali hmotné bohatství (atrha). Hmotné bohatství chtĕjí k tomu, aby mohli uspokojit své smysly (káma), a když se jim nedaří uspokojit své smysly, chtĕjí osvobození (mókša). Dharma, artha, káma a mókša. Oddaného však nic z toho nezajímá. Křesťané se modlí: „Bože, chléb vezdejší dej nám dnes,“ ale čistý bhakta nežádá dokonce ani o denní chléb. Čistý oddaný je jako drahokam v Kršnovĕ ruce. Když v ruce držíte nesmírnĕ cennou vĕc, jste velice opatrní a podobnĕ se Kršna stará o Svého oddaného.

Představte si, že vám nĕjaký boháč řekne: „O nic se nestarej, já ti dám všechno, co potřebuješ.“ Kršna je Nejvyšší Pán, Jemu patří všechno bohatství. Nikdo není bohatší než Kršna, a když Kršna řekne, že se o Svého oddaného postará, nemůže ho potkat bída. Vĕtšina lidí chce hmotné bohatství, ale nevĕdí, že Kršnovi patří všechno bohatství. To je jejich neštĕstí. Pán všeho bohatství říká: „Odevzdej se jen Mnĕ a Já se o tebe postarám,“ ale lidé to neudĕlají. Místo toho odpoví: „Postarám se o své obchody. Uživím se sám. Postarám se o sebe, o svou rodinu, své přátele, svou zemi.“ Ardžuna byl velice inteligentní, protože si vybral pouze Kršnu, zatímco Durjódhana si vzal Kršnovy vojáky. Kršnu není možné porazit, ale oddaný Ho může porazit láskou, bhakti.

Nemůžeme pochopit ohromný majestát a bohatství Šrí Kršny. Čaitanja Maháprabhu nám proto říká, abychom přestali o Bohu spekulovat. Ilustruje to příbĕh o žabákovi, který žil ve své studni. Jednou za ním přišel přítel a řekl: „Drahý příteli, nedávno jsem vidĕl nesmírnĕ velkou nádrž vody.“ „Jakou nádrž?“ zeptal se žabák. „Atlantický oceán.“ „Ó, Atlantický oceán! Je vĕtší než má studna? Dvakrát vĕtší? Třikrát vĕtší?“

Naše pokusy spekulovat o Bohu jsou podobné. Chceme-li Mu porozumĕt, musíme se o Nĕm učit od Nĕho Samotného. Můžeme mít souseda, který je velice bohatý, vlivný, moudrý, silný a krásný a spekulujeme o tom, jaký vlastnĕ je, ale když se s ním spřátelíme, poznáme ho jednoduše tím, že budeme naslouchat, když o sobĕ mluví. Bůh se vymyká naší představivosti. Naše představivost je omezená a naše smysly jsou nedokonalé. Cesta bhakti-márgy je cestou pokory. Nepřichází v úvahu přizpůsobit si Boha naší představivosti. Musíme být velice pokorní a skromní a upřímnĕ se ke Kršnovi modlit: „Kršno, nedokážu Tĕ poznat. Prosím, vysvĕtli mi, jak Tĕ mohu poznat. Jen potom toho budu schopen.“ To je způsob, kterým Ardžuna oslovoval Kršnu v jedenácté kapitole Bhagavad-gíty.

Stĕží dokážeme pochopit nebo pojmout do svých myšlenek nesčetné vesmíry. Slovo jagat se vztahuje na tento vesmír, ale vesmírů je mnohem více. My můžeme vidĕt pouze jeden, ale ve skutečnosti jsou jich miliony a Kršna udržuje všechny tyto nesčetné vesmíry pouhou Svou částí. Je to potvrzeno v mnoha védských písmech:

yasyaika-niśvasita-kālam athāvalambya
jīvanti loma-vila-jā jagad-aṇḍa-nāthāḥ
viṣṇur mahān sa iha yasya kalā-viśeṣo
govindam ādi-puruṣaṁ tam ahaṁ bhajāmi

„Brahmá a ostatní vládci hmotných svĕtů, zjevujících se z pórů tĕla Mahá-Višnua, žijí pouze po dobu Jeho výdechu. Uctívám prvotního Pána Góvindu, Jehož subjektivní osobnost Mahá-Višnua je částí Jeho části.“ (Brahma-sanhitá 5.48)

Tuto informaci najdeme v Brahma-sanhitĕ, v modlitbách Pána Brahmy. Brahma-sanhitu přijal i Šrí Čaitanja Maháprabhu, který ji vlastnoručnĕ opsal na Své pouti Jižní Indií. Dříve neexistovaly tiskárny a všechny důležité védské spisy se opisovaly ručnĕ. Tato písma nebyla nijak laciná a vlastnit je mohli pouze vysoce kvalifikovaní bráhmani. Byly také uctívány v chrámech jako Božstva-šástry. Nebyly k mání všude. Nyní tiskárny všechno zmĕnily, ale vždy bychom mĕli vĕdĕt, že grantha, písmo, by mĕlo být uctíváno jako Bůh, protože to je zvuková inkarnace Boha. Bhagavad-gítu a Šrímad-Bhágavatam bychom nemĕli považovat za obyčejné knihy. Mĕli bychom se o nĕ starat se stejnou pečlivostí jako o Božstva.

Když se Šrí Čaitanja Maháprabhu vrátil z Jižní Indie s kopií Brahma-sanhity, dal ji Svým žákům a řekl jim, že je to shrnutí celé Védánty a Šrímad-Bhágavatamu. Brahma-sanhitu proto přijímáme jako autorizované písmo, protože ho autorizoval Samotný Nejvyšší Pán, Čaitanja Maháprabhu. Šrí Kršna vysvĕtlil v Bhagavad-gítĕ mnoha způsoby, že celé hmotné stvoření udržuje pouhým Svým zlomkem, a Brahma-sanhitá vysvĕtluje totéž. Je tam psáno, že z pórů na kůži Mahá-Višnua emanují všechny vesmíry. Každý vesmír má svého představeného, Brahmu, který je nejvyšší bytostí ve vesmíru a zároveň je jeho správcem. Brahmové žijí pouze po dobu výdechu Mahá-Višnua. Když Mahá-Višnu vydechuje, všechny vesmíry jsou stvořeny, a když vdechuje, vracejí se do Jeho tĕla. Brahmové a vesmíry takto přicházejí a odcházejí. Doba tĕchto výdechů, které tvoří délku Brahmova života, se podle Bhagavad-gíty rovná mnoha miliardám let na Zemi. Můžeme si myslet, že to jsou mýty nebo fikce, ale pokud tomu nevĕříme, nemáme právo se Bhagavad-gíty ani dotýkat.

Lidé se obvykle chtĕjí dostat na vyšší planetární systémy, aby si mohli více užívat. To je systém karma-kāṇḍīya a lidé provádĕjí obĕti a zbožné činnosti, aby se dostali na vyšší planety. Chtĕjí tam mít vĕtší požitek, delší život, vĕtší bohatství, krásnĕjší ženy a nádhernĕjší zahrady. Tyto vĕci tam skutečnĕ jsou, ale oddaný se o nĕ nezajímá, protože do svého srdce přijal Kršnu. V Bhagavad-gítĕ (8.16) Kršna říká: ābrahma-bhuvanāl lokāḥ punar āvartino 'rjuna. „Všechny planety hmotného svĕta, nejvyšší planetou počínaje a nejnižší konče, jsou místem utrpení v podobĕ opakovaného rození a smrti.“

Dokonce i když se dostaneme na nejvyšší planetu, Brahmalóku, kde žije Brahmá, nebudeme tam moci žít vĕčnĕ. Proč by se mĕl oddaný zajímat o taková místa? Oddaného zajímá jen nejvyšší vĕčný    —    Šrí Kršna. Svrchovaný Pán je nejvyšším vládcem všech „nitjů“, vĕčných živých bytostí. Všichni jsme „nitja“, vĕční, a Kršna nás vede a hraje si s námi. V duchovním svĕtĕ jsou Kršna a Jeho oddaní přátelé a hrají si společnĕ jako pasáčci. Nezajímá je Brahmalóka nebo Čandralóka, neboť všechny tyto planety budou nakonec zničeny. Nĕkteré živé bytosti žijí jen nĕkolik sekund nebo maximálnĕ jednu noc a ráno jsou mrtvé. Život v hmotném svĕtĕ je právĕ takový. Brahmá může žít miliony let, ale nakonec musí zemřít. Ať se dostaneme na nejvyšší nebo na nejnižší planetu, ať jsme v tĕle Brahmy nebo kočky, musíme nakonec zemřít. Kršna se zjevuje ateistům v podobĕ smrti. Objevil se tak před Hiranjakašipuem, který o sobĕ prohlašoval: „Já jsem Bůh. Všichni polobozi se mĕ bojí. Jsem nesmírnĕ mocný.“ Kršna přichází za ateisty jako smrt a bere jim všechno     —    sílu, slávu, peníze    —    všechno. Teisté za svého života uctívají Boha a jejich jediným zájmem je Bohu sloužit. Po smrti v téže službĕ pokračují    —    pro oddané neexistuje rozdíl mezi Vaikunthou a chrámem. V obou případech dĕlají totéž. Proč by se tedy mĕli snažit dostat na Vaikunthu?

Na vaikunthských planetách má každý stejné bohatství jako Kršna nebo Nárájan. Existuje pĕt druhů osvobození a jedním z nich je sārṣṭi. Tento druh osvobození človĕku přinese stejné bohatství, jako má Bůh. Na vaikuthských planetách všichni vypadají jako čtyřruký Nárájan a všichni mají stejné bohatství. Na Gólóce Vrndávanĕ jsou Kršna i pasáčci stejnĕ bohatí. Ve Vrndávanu pasáčci nevĕdí, že Kršna je Bůh. Dívají se na Kršnu jako na sobĕ rovného. To je bohatství jejich oddané služby.

Oddaní však po žádných výsadách ani bohatství netouží. Pouze chtĕjí Pánu sloužit, a tímto způsobem dostanou všechno. Oddaní se ani nezajímají o dosažení jógových siddhi. Netouží po schopnosti stvořit planetu, protože Vaikunthu mohou vytvořit uctíváním Kršny v chrámu. Chrám je nirguṇa, transcendentální gunám. V šástrách je řečeno, že v lese převládá kvalita dobra, sattva-guna, a ve mĕstĕ kvalita vášnĕ, radžo-guna, protože mĕsto je plné nedovoleného sexu, omamných látek, hazardu a jedení masa. Když se lidé v dřívĕjších dobách rozhodli vĕnovat duchovní realizaci, odešli z mĕst do lesů. To je řád vánaprastha. Slovo vana znamená „les“. Před přijetím sannjásínského řádu človĕk opustil rodinu a odešel do lesa provádĕt odříkání. Vanaṁ gato yad dharim āśrayeta.

Žít v chrámu Pána je však ještĕ lepší než žít v lese, protože chrám je nirguṇa, nad všemi gunami, dokonce i nad sattva-gunou. Obyvatelé chrámu jsou ve skutečnosti na Vaikuntĕ.

Kapiladéva dále vysvĕtlí, jaké je bohatství oddaných.

TEXT 38

na karhicin mat-parāḥ śānta-rūpe
naṅkṣyanti no me ’nimiṣo leḍhi hetiḥ
yeṣām ahaṁ priya ātmā sutaś ca
sakhā guruḥ suhṛdo daivam iṣṭam

Pán pokračoval: Má drahá matko, oddaní, kteří získají tato transcendentální bohatství, o nĕ nikdy nepřijdou a nemůže je zničit ani čas, ani žádné zbranĕ. Jejich vlastnictví jim nemůže být nikdy odňato, protože Mĕ přijímají za svého přítele, příbuzného, syna, předka, ochránce a Svrchované Božstvo.

V Bhagavad-gítĕ stojí, že pomocí zbožných činností se človĕk může dostat na vyšší planetární systémy, dokonce až na Brahmalóku, ale když jsou jejich výsledky u konce, musí se vrátit zpátky na Zem a musí začít nový život a vykonávat nové zbožné skutky. Dokonce i když se nĕkdo dostane do vyššího planetárního systému a získá hmotný požitek a dlouhý život, není jeho postavení stálé. Avšak výhody oddaných    —    jejich oddaná služba a bohatství Vaikunthy, které ji provází    —    nikdy nepomíjejí. V tomto verši Kapiladéva oslovuje svou matku śānta-rūpa, čímž naznačuje, že bohatství oddaných je stále v atmosféře Vaikunthy, která se nazývá śānta-rūpa, neboť se nachází v kvalitĕ čistého dobra, neznečištĕného kvalitami vášnĕ a nevĕdomosti. Jestliže se oddaný jednou pevnĕ ustálí v oddané službĕ, jeho postavení v transcendentální službĕ nemůže být zničeno, a jeho radost ze služby bude jen nekonečnĕ vzrůstat. Na oddaného, který si je vĕdom Kršny a slouží Kršnovi ve vaikunthské atmosféře, nemůže mít čas žádný vliv. V hmotném svĕtĕ čas dokáže zničit všechno, ale v atmosféře Vaikunthy nemá moc ani čas, ani polobozi, protože na vaikunthských planetách žádní polobozi nejsou. Zde naše činnosti ovládají polobozi. Dokonce i pouhé zdvižení ruky nebo nohy je ovládáno různými polobohy, ale ve vaikunthském prostředí nemají vliv ani polobozi, ani čas, a proto tam nemůže dojít k zániku. Vlivem času jistĕ dojde ke zničení, ale kde čas neexistuje    —    kde není minulost, přítomnost ani budoucnost    —     tam je všechno vĕčné. Proto je v tomto verši použito slov naṅkṣyanti no, což znamená, že jejich transcendentální bohatství nebude nikdy zničeno.

Vysvĕtluje se také, proč nedochází ke zničení. Oddaný přijímá Nejvyššího Pána jako nejdražší osobu a mezi ním a Pánem existují různé vztahy. Přijímá Ho za svého nejdražšího přítele, příbuzného, syna, předka, příznivce nebo Božstvo. Pán je vĕčný, a proto i vztah, ve kterém Ho přijímáme, je vĕčný. Zde je jasnĕ potvrzeno, že tento vztah nemůže být zničen, a proto ani bohatství provázející tento vztah nemůže být zničeno. Každá živá bytost má sklon nĕkoho milovat. Můžeme si všimnout, že když nĕkdo nemá, koho by mĕl rád, zamĕří svou lásku na nĕjakého mazlíčka v podobĕ psa nebo kočky. Vĕčný sklon živé bytosti nĕkoho milovat tak neustále hledá své uplatnĕní. Z tohoto verše se můžeme dozvĕdĕt, že Nejvyšší Osobnost Božství můžeme milovat jako přítele, syna, předka nebo našeho příznivce a že v této lásce nebudeme nikdy podvedeni a že nikdy neskončí. Vĕčnĕ se budeme tĕšit s Nejvyšším Pánem v různých aspektech našeho vztahu. V tomto verši stojí zvláštĕ za povšimnutí přijetí Pána za nejvyššího předka. Bhagavad-gítu vyslovil přímo Svrchovaný Pán a Ardžuna přijal Kršnu za svého gurua neboli duchovního učitele. Podobnĕ bychom mĕli přijmout Kršnu za svého nejvyššího duchovního mistra.

Když mluvíme o Kršnovi, zahrnuje to také Jeho důvĕrné oddané. Kršna není nikdy sám. Vždy k Nĕmu patří Jeho jméno, podoba, vlastnosti, sídlo, společníci a tak dále. Král je vždy ve společnosti svého tajemníka, velitele vojska, svých služebníků a dalších, kteří k nĕmu patří. Jakmile přijmeme Kršnu a Jeho společníky za své předky a učitele, naše poznání nemohou zničit žádné neblahé vlivy. V hmotném svĕtĕ se naše tĕžce získané poznání může vlivem času zmĕnit, ale závĕry získané z Bhagavad-gíty, kterou vyslovil přímo Nejvyšší Pán Kršna, se nikdy nemĕní. Nemá smysl nĕjak interpretovat Bhagavad-gítu, Bhagavad-gítá je vĕčná.

Kršnu, Nejvyššího Pána, bychom mĕli přijmout jako svého nejlepšího přítele. Nikdy nás nepodvede. Za všech okolností oddanému poskytne přátelskou radu a ochranu. Přijmeme-li Kršnu za svého syna, nikdy nezemře. V tomto svĕtĕ můžeme mít milovaného syna nebo dítĕ, ale jeho otec a matka a všichni, kteří ho mají rádi, neustále doufají: „Snad nám neumře.“ Kršna ve skutečnosti nikdy nezemře. Ti, kteří přijmou Kršnu nebo Nejvyššího Pána za svého syna, o své dítĕ nikdy nepřijdou. V mnoha případech přijali oddaní i Božstvo za svého syna. V Bengálsku je mnoho takových oddaných, a dokonce i po smrti oddaného Božstvo vykoná pro Svého otce obřad śrāddha. Vztah se nikdy nerozbije. Lidé mají ve zvyku uctívat různé polobohy, ale v Bhagavad-gítĕ je tato mentalita odsouzena. Človĕk by mĕl být inteligentní a uctívat pouze Nejvyššího Pána, Osobnost Božství, v Jeho podobách jako je Lakšmí-Nárájan, Sítá-Ráma a Rádhá-Kršna. Tak nebude nikdy podveden. Uctíváním polobohů se človĕk může dostat na vyšší planety, ale v dobĕ zániku hmotného svĕta bude jeho božstvo i s jeho sídlem zničeno. Ten, kdo uctívá Nejvyšší Osobnost Božství, bude povýšen na vaikunthské planety, kde neexistuje čas, zánik ani pomíjivost. Závĕr je tedy takový, že na oddaného, který přijal Nejvyšší Osobnost Božství za své všechno, nemůže mít čas žádný vliv.

Duchovní život je vĕčný a nemůže být zničen. Vše, co vlastníme v hmotném svĕtĕ, podléhá zániku. V hmotném svĕtĕ chceme mít pĕkný dům, nĕjaký majetek, dĕti, přátele a peníze, ale nakonec bude se vším konec a s námi také. Nic zde není vĕčné, a proto se říká, že v hmotném svĕtĕ je všechno iluzorní. My to však nechápeme. Myslíme si, že všechno tu zůstane vĕčnĕ. Jediný vĕčný je však Kršna; projevy Kršnovy hmotné energie vĕčné nejsou.

Májávádí si myslí, že v duchovním svĕtĕ neexistují žádné vztahy. Šástry nám však říkají, že opravdový život existuje v duchovním svĕtĕ. Život v hmotném svĕtĕ je pouhým stínem tohoto života. V patnácté kapitole Bhagavad-gíty je hmotný svĕt přirovnán k banyánovníku, který má kořeny vzhůru a vĕtve dolů. Znamená to, že je jako stín. Když stojíme u jezera, můžeme na vodní hladinĕ vidĕt převrácený obraz stromu. Víme, jak vypadá fata morgána. Myslíme si, že vidíme vodu, ale ve skutečnosti tam žádná voda není. Nĕkdy mohou námořníci vidĕt na obzoru zemi, ale je to pouhý přelud. Hmotný svĕt je podobný. Myslíme si, že v životĕ poznáváme v určitém vztahu nĕjakou chuť, nĕjakou rasu. Dĕti nám říkají „tati“, tĕšíme se ze společnosti své ženy, ale všechny tyto vztahy jsou jako stíny, třebaže o tom lidé nevĕdí. Skutečný požitek z tĕchto vztahů můžeme najít v duchovním svĕtĕ v Kršnovĕ společnosti. Proto Kršna Osobnĕ přichází, aby nás naučil, jak se radovat v Jeho společnosti. Můžeme se s Ním tĕšit jako se svým pánem, přítelem, synem, otcem nebo milencem.

Májávádští filozofové říkají, že Kršna se stal vším a že nemůže existovat jako bytost nebo osoba. To je materialistická představa. Roztrháme-li papír na malé kousky a rozházíme je kolem, celý papír přestane existovat. Kršna však takový není.

advaitam acyutam anādim ananta-rūpam
ādyaṁ purāṇa-puruṣaṁ nava-yauvanaṁ ca

„Uctívám Nejvyšší Osobnost Božství, Góvindu (Kršnu), který je původní Osobností    —    absolutní, nezanikající a bez počátku. Třebaže se projevuje v nekonečnĕ mnoha podobách, stále zůstává původní nejstarší Osobností a vypadá jako krásný mladík.“ (Brahma-sanhitá 5.33) Kršna má mnoho milionů expanzí a také je přítomný v srdcích všech. Není jen v lidech, ale také ve zvířatech, stromech, rostlinách, rybách a ostatních. Myslet si, že Kršna nemá žádnou individuální existenci, když vstoupil do tolika milionů srdcí, je zcela materialistické. Kršna se rozdĕlil do mnoha milionů částí, ale přesto je všude přítomen v celé Své plnosti. Kršna je sarvaiśvarya-pūrṇa. Nikdy Ho neubývá.

K tomu se váže zajímavý příbĕh o chlapci, který chodil do školy. Na svátek otců učitel požádal své žáky, aby mu přinesli nĕjaký příspĕvek. Dříve učitelé nedostávali plat, ale dostávali jen to, co jim žáci přinesli z domova nebo co vyžebrali. Učitelé byli obvykle bráhmani a ti nemohli dostávat žádný plat. Studenti jim nosili rýži a obilí. Tento student byl tak chudý, že nemĕl, co by přinesl. Proto řekl svému učiteli, že musí nejprve mluvit se svou matkou. Po škole student řekl své matce: „Drahá matko, všichni moji spolužáci slíbili, že přinesou nĕco našemu učiteli. Co mám dát já?“ Matka mu odpovĕdĕla: „Můj drahý synu, jsme tak chudí, že mu nemůžeme dát nic. Kršna je však přítelem chudáků. Jestli ti nĕco dá, můžeš to slíbit svému učiteli.“ „Kde je Kršna?“ zeptal se chlapec. „Říká se, že je v lese,“ řekla matka. Chlapec tedy odešel do lesa a volal Kršnu. Volal a naříkal, až Kršna nakonec přišel. Když oddaný velmi touží Kršnu spatřit, Kršna laskavĕ přijde. „Oč žádáš?“ řekl Kršna chlapci. „Jsi přítelem chudáků,“ řekl malý chlapec, „a já jsem velmi chudý a nemám nic, co bych mohl slíbit svému učiteli.“ Kršna mu řekl: „Řekni, že mu přineseš nĕjaký jogurt, dahī.“ Chlapec se zaradoval a příštího dne šel za učitelem a řekl mu: „Dám vám tolik jogurtu, kolik budete potřebovat.“ Učitel mĕl z chlapce velkou radost. V den toho svátku šel chlapec znovu do lesa a volal Kršnu. Kršna se zjevil a dal mu čtvrťák jogurtu. Chlapec dal jogurt svému učiteli a řekl: „To je můj příspĕvek, pane.“ Učitel se podíval na čtvrťák a řekl: „Co to má znamenat? Přijdou sem stovky lidí a ty jsi přinesl jen tohle?“ Nahnĕval se a vylil jogurt z nádoby. Když ho chtĕl sebrat, uvidĕl, že nádoba je opĕt plná. Znovu ji vylil a znovu byla plná. Pak pochopil, že je duchovní.

Taková je Kršnova povaha. Můžeme všechno vzít, a přesto všechno zůstane. V hmotném svĕtĕ se jedna minus jedna rovná nule, ale v duchovním svĕtĕ je jedna minus jedna zase jedna. To je advaya-jñāna. V duchovním svĕtĕ neexistuje dualita. Jedna plus jedna se rovná jedné a jedna minus jedna se rovná také jedné. Milujeme-li Kršnu, naše láska nebude zničena jako láska v hmotném svĕtĕ. V hmotném svĕtĕ slouží sluha svému pánu, jen když je spokojen a pokud to přináší uspokojení pánovi. Služebník je spokojen, pouze když pán platí a pán je spokojen, jen když služebník dĕlá dobrou práci. Ale v duchovním svĕtĕ je pán stále spokojený, i když služebník z nĕjakého důvodu nemůže sloužit a i když pán neplatí, služebník je přesto spokojený. Tomu se říká absolutní jednota. Guru může mít stovky žáků, stovky služebníků, ale nemusí jim platit. Slouží mu z duchovní lásky a guru je učí, aniž za to dostává plat. To je duchovní vztah. V tomto vztahu nejsou podvodníci ani podvedení. Přijmeme-li Kršnu za svého syna, přítele nebo milence, nebudeme nikdy podvedeni. Musíme se však vzdát falešných iluzorních služebníků, synů, otců nebo milenců, protože ti nás jistĕ podvedou. Můžeme nade vše milovat svého syna, ale časem se z nĕho může stát náš nepřítel. Můžeme milovat svou ženu, ale jednoho dne se z ní může stát takový nepřítel, že nás kvůli svým sobeckým cílům zabije. V historii najdeme mnoho takových příkladů. Májávádští filozofové se tĕchto vztahů bojí, protože s nimi mají hořké zkušenosti z hmotného svĕta. Proto se chtĕjí zbavit všech vztahů a říkají: „Již nechci mít žádného syna, dceru, milenku, pána nebo cokoliv jiného.“ Jsou tĕmito vĕcmi znechuceni a snaží se ze všeho udĕlat prázdnotu. Budeme-li však mít tytéž vztahy ke Kršnovi, nebudeme nikdy zklamáni nebo podvedeni. Naše nadšení bude jen neustále vzrůstat. Proto nás Kršna povzbuzuje, abychom Ho přijali za svého syna, přítele nebo pána. Pak budeme šťastni.

TEXTS 39–40

imaṁ lokaṁ tathaivāmum
ātmānam ubhayāyinam
ātmānam anu ye ceha
ye rāyaḥ paśavo gṛhāḥ

visṛjya sarvān anyāṁś ca
mām evaṁ viśvato-mukham
bhajanty ananyayā bhaktyā
tān mṛtyor atipāraye

Oddaný, který Mĕ, všepronikajícího Pána vesmíru, uctívá ryzí oddanou službou, zanechá všech plánů na dosažení nebeských planet nebo pozemského štĕstí v podobĕ majetku, dĕtí, krav, domova a všeho ostatního, co má vztah k hmotnému tĕlu. Takového oddaného převedu na druhou stranu rození a smrti.

Ryzí oddaná služba, o které je řeč v tĕchto dvou verších, znamená přijmout Nejvyššího Pána Kršnu za všechno na svĕtĕ a neustále Mu oddanĕ sloužit. Nejvyšší Pán je všezahrnující a každý, kdo Ho uctívá s neochvĕjnou vírou, automaticky splní všechny ostatní povinnosti a získá všechno ostatní bohatství. Pán zde slibuje, že oddaného převede na druhou stranu rození a smrti. Šrí Čaitanja proto doporučuje, že ten, kdo chce překonat rození a smrt, by nemĕl mít žádný hmotný majetek. Znamená to, že by se nemĕl pokoušet dosáhnout štĕstí v tomto svĕtĕ nebo se dostat do nebeského království nebo usilovat o hmotný majetek, dĕti, domy nebo krávy.

Již bylo vysvĕtleno, jakým způsobem čistý oddaný nepozorovatelnĕ dosáhne vysvobození a jaké jsou jeho příznaky. S podmínĕnou duší je to však jiné. Nachází-li se v kvalitĕ dobra, připravuje se na povýšení na nebeské planety, je-li v kvalitĕ vášnĕ, zůstane v této společnosti, ve které převládají různé činnosti, a je-li v kvalitĕ nevĕdomosti, poklesne do zvířecích podob života nebo nižších lidských druhů. Oddaný se však nestará o tento nebo o příští život, protože si nechce hmotnĕ polepšit. Modlí se k Pánu: „Můj drahý Pane, nezáleží na tom, jak se narodím. Ať se narodím třeba jako mravenec, ale ať je to v domĕ oddaného.“ Čistý oddaný se nemodlí k Pánu o vysvobození z tĕchto hmotných pout. Ve skutečnosti si nikdy nemyslí, že by byl vysvobození hoden. Když si vzpomene na svůj předchozí život a své jednání, má pocit, že je hoden nejtemnĕjšího pekla. Jestliže se v tomto životĕ pokouším stát oddaným, ještĕ to neznamená, že ve svých předcházejících životech jsem byl stoprocentnĕ zbožný. Není to ani možné. Oddaný si je vždy vĕdom svého skutečného postavení. Díky tomu, že se zcela odevzdal Pánu, je Pánovou milostí Jeho utrpení zmírnĕno. Jak se říká v Bhagavad-gítĕ: „Odevzdej se Mi a Já tĕ ochráním od všech druhů hříšných reakcí.“ To je Jeho milost, ale ještĕ to neznamená, že ten, kdo se odevzdal Jeho lotosovým nohám, se v předcházejícím životĕ nedopustil žádných nepravostí. Oddaný se neustále modlí: „Ať se za své přečiny narodím znovu a znovu, ale modlím se jen, abych nezapomnĕl na oddanou službu Tobĕ.“ Oddaný má takovou mentální sílu, že se modlí k Pánu: „Ať se narodím znovu a znovu, ale ať je to v domĕ Tvého čistého oddaného, abych znovu dostal příležitost rozvíjet svůj duchovní život.“

Čistý oddaný se nesnaží v příštím zrození povýšit. Takových nadĕjí se již vzdal. Když se človĕk narodí jako hospodář nebo dokonce i jako zvíře, musí mít nĕjaké dĕti, nĕjaký majetek nebo jiné hmotné zdroje, avšak oddaný nechce vlastnit nic. Je spokojen se vším, co získá Boží milostí. Nijak nelpí na zlepšování svého společenského postavení nebo vzdĕlání svých dĕtí. Nic nezanedbává    —    je zodpovĕdný, ale netráví příliš mnoho času zlepšováním pomíjivého společenského nebo hospodářského života. Naplno se vĕnuje službĕ Pánu a ostatním vĕcem vĕnuje jen tolik času, kolik je absolutnĕ nezbytné (yathārtham upayuñjataḥ). Čistý oddaný se nezajímá, co se s ním stane v příštím nebo v tomto životĕ. Nezajímá se ani o svou rodinu, dĕti nebo společnost. Plnĕ se vĕnuje službĕ Pánu, vĕdomí Kršny. V Bhagavad-gítĕ je řečeno, že Pán zařídí, aby byl oddaný po opuštĕní tĕla okamžitĕ přemístĕn do transcendentálního svĕta, aniž by o tom vĕdĕl. Po opuštĕní tohoto tĕla nepůjde do lůna další matky. Obyčejná živá bytost je podle své karmy a svých činností po smrti přenesena do lůna další matky a musí se narodit v dalším tĕle. Oddaný je však okamžitĕ přenesen do duchovního svĕta, do Pánovy společnosti. To je Pánova zvláštní milost. Pán je všemocný a může udĕlat cokoliv. Může oddanému prominout všechny hříšné reakce a okamžitĕ ho přenést na Vaikunthalóku. To je nepochopitelná moc Nejvyšší Osobnosti Božství, který je naklonĕn Svým čistým oddaným.

V tomto verši Kapiladéva popisuje, že oddaní přijímají Kršnu, Nejvyšší Osobnost Božství, za nejdražší osobu. Chceme-li milovat Kršnu jako svého syna, Kršna je připraven stát se naším synem. Ardžuna přijal Kršnu jako svého přítele a Kršna byl jeho nejlepším přítelem. Každý může přijmout Kršnu tolika způsoby. Kršnu můžeme milovat stejnĕ jako Ardžuna nebo jako matka Jašódá. Paríkšit Mahárádž o Kršnovi pouze naslouchal a vyvinul tak k Nĕmu lásku. Pro pravého jogína je Kršna vším    —    priya, suta, sakhā, guru. To je skutečná bhakti. Chceme-li syna, Kršna je připraven stát se naším synem. Chceme-li milence, Kršna je připraven stát se naším milencem. Chceme-li přítele, Kršna je připraven stát se naším přítelem. Ať už se chceme v hmotném svĕtĕ tĕšit z jakéhokoliv vztahu, můžeme ho mít s Kršnou. Každý má sklon nĕkoho milovat a Kršna může tento sklon naplnit. Kršna není jako my. My máme jedno tĕlo, ale Kršnovi patří všechna tĕla. Tĕlo je stroj, který nám dal Kršna. V hmotném svĕtĕ může otec dát svému synovi auto. Podobnĕ dává Kršna živým bytostem tĕla    —    8    400    000 různých druhů tĕl. Živá bytost dostane tĕlo, stejnĕ jako když človĕk nastoupí do auta a jezdí sem a tam. Můžeme řídit tento stroj, kterému říkáme tĕlo, po mnoho let, ale pak zestárne a my ho musíme vymĕnit za nový stroj. To je kolobĕh rození a smrti. Chvíli jezdíme v jednom autĕ, které se nakonec porouchá nebo nabourá. Dojde k nĕjaké nehodĕ nebo zestárne natolik, že ho musíme odvézt na smetištĕ. Pak musíme mít další auto.

Ve skutečnosti se nikdy nerodíme ani neumíráme. Proč tedy musíme znovu a znovu nasedat do tĕchto strojů? To je náš skutečný problém. Co je jeho příčinou? Chceme si užívat hmotného svĕta prostřednictvím bohatství a majetku. Pokud budeme usilovat o hmotné statky, nemůžeme transcendovat kolobĕh rození a smrti. Musíme toho zanechat a odevzdat se Kršnovi, Nejvyšší Osobnosti Božství, a začít Ho uctívat. Samozřejmĕ, že to nemůžeme dĕlat, jak nás napadne, ale tak, jak to On Sám chce. Když Kršna řekne: „Chtĕl bych sklenici vody,“ musíme Mu přinést vodu. Nemůžeme říci: „Mléko je lepší než voda. Myslím, že bude lepší, když Mu přinesu mléko.“ To není příznivá služba. Nĕkteří takzvaní bhaktové říkají: „Mohu uctívat Boha podle svého.“ To je pouhá iluze. Májávádí říkají, že Brahman nemá podobu (rūpa) a doporučují si nĕjakou podobu vymyslet. To je nesmysl. Kršna má Svou původní podobu, kterou popisují védská písma. Jeho popis jsme zde již citovali. Chceme-li dostat tĕlo jako má Brahmá, můžeme ho dostat. Chceme-li tĕlo červa ve výkalech, můžeme ho mít, a když chceme mít tĕlo jako má Kršna, může se nám to splnit. To je naše skutečné duchovní tĕlo. Můžeme také mít tĕlo poloboha a odejít na nebeské planety. Nebo můžeme zůstat zde ve středním planetárním systému. Naše budoucnost závisí na naší volbĕ. Máme ve svém jednání úplnou svobodu. Za zbožné skutky se dostaneme na nebeské planety a za skutky v duchu vĕdomí Kršny se dostaneme na Vaikunthalóku.

Jsme nedílné části Kršny, ale z nĕjakého důvodu jsme na to zapomnĕli. V Čaitanja-čaritámrtĕ (Madhja 20.117) se říká:

kṛṣṇa bhuli’ sei jīva anādi-bahirmukha
ataeva māyā tāre deya saṁsāra-duḥkha

„Živá bytost zapomnĕla na Kršnu, a proto je již od nepamĕti přitahována vnĕjší iluzorní energií (májou), která jí způsobuje různé druhy utrpení v hmotné existenci.“ Kršna nám dal všechny Védy a Purány proto, že jsme na Nĕho zapomnĕli. Kršna sestupuje do hmotného svĕta pouze proto, aby se nám připomnĕl. V Kali-juze lidé zapomínají na Kršnu stále více a více. Kršna je dokonce ani nezajímá, ale my Kršnu zajímáme, protože jsme Jeho synové. Šílený syn se třeba již přestane zajímat o svůj domov, o svého otce a matku, ale otec se o svého syna nikdy zajímat nepřestane. Bojí se o nĕj, protože odešel z domova a trpí. Kršnovi synové opouštĕjí duchovní nebe, přijímají jedno hmotné tĕlo za druhým a takto cestují v různých životních druzích z jedné planety na druhou. Kršna přichází, aby je osvobodil.

Kapitola sedmnáctá

Odevzdat se Kršnovi    —    Nejvyššímu Vládci

TEXT 41

nānyatra mad bhagavataḥ
pradhāna-puruṣeśvarāt
ātmanaḥ sarva-bhūtānāṁ
bhayaṁ tīvraṁ nivartate

Hrozného strachu z rození a smrti se nikdy nezbaví ten, kdo se odevzdá komukoli jinému než Mnĕ, neboť Já jsem všemocný Pán, Nejvyšší Osobnost Božství, původní zdroj celého stvoření a také Nejvyšší Duše všech duší.

Zde je naznačeno, že kolobĕh rození a smrti se nemůže nikdy zastavit, pokud se človĕk nestane oddaným Nejvyššího Pána. Hariṁ vinā naiva sṛtiṁ taranti. Nikdo nemůže překonat kolobĕh rození a smrti, pokud nedostane milost Nejvyšší Osobnosti Božství. Totéž je potvrzeno i zde. Človĕk se může snažit porozumĕt Absolutní Pravdĕ pomocí spekulace a nedokonalých smyslů nebo se může snažit realizovat vlastní já mystickou jógou, ale pokud se neodevzdá Nejvyšší Osobnosti Božství, nemůže ho žádná metoda přivést k vysvobození. Můžeme se zeptat, jestli to znamená, že ti, kteří provádĕjí přísná pokání a odříkání podle stanovených zásad, se snaží zbytečnĕ. Odpovĕď nám dává Šrímad-Bhágavatam (10.2.32): ye 'nye 'ravindākṣa vimukta-māninaḥ. Pán Brahmá a ostatní polobozi se modlili k Pánu, když byl v lůnĕ Dévakí: „Můj drahý Pane s lotosovýma očima, nĕkteří lidé si pyšnĕ myslí, že se vysvobodili nebo že splynuli s Bohem nebo že se stali Bohem, ale ve skutečnosti nejsou ani trochu inteligentní.“ Jejich inteligence, ať již menší nebo vĕtší, není očištĕna. Když má živá bytost očištĕnou inteligenci, nemůže myslet na nic jiného než na to, jak se odevzdat. Bhagavad-gítá potvrzuje, že očištĕnou inteligenci má jen velice moudrý človĕk. Bahūnāṁ janmanām ante jñānavān māṁ prapadyate. Skutečnĕ inteligentní človĕk se po mnoha a mnoha zrozeních odevzdá Nejvyššímu Pánu.

Nikdo nedosáhne osvobození, aniž se odevzdá. Bhágavatam říká: „Pyšní lidé, kteří si myslí, že se osvobodili pomocí nĕjaké jiné metody než oddané služby, nejsou inteligentní, protože se neodevzdali Tobĕ. Mohou vykonávat nejrůznĕjší pokání a odříkání nebo dospĕt na pokraj realizace Brahmanu a myslet si, že jsou v záři Brahmanu, ale ve skutečnosti znovu poklesnou a začnou s hmotným jednáním, protože se nezapojili do žádných transcendentální činností.“ Nikdo by se nemĕl spokojit s poznáním, že je Brahman. Človĕk musí začít sloužit Nejvyššímu Brahmanu    —    to je bhakti. Brahman by se mĕl zamĕstnat ve službĕ Parabrahmanu. Říká se, že pokud se človĕk nestane Brahmanem, nemůže Brahmanu sloužit. Nejvyšším Brahmanem je Nejvyšší Osobnost Božství a živá bytost je také Brahman. Bez realizace Brahmanu neboli realizace, že jsme duše a vĕční služebníci Pána, si človĕk jen myslí, že je Brahman, ale jeho realizace zůstává teoretická. Človĕk si to musí uvĕdomit a zároveň se zamĕstnat v oddané službĕ Pánu. Pak může být na úrovni Brahmanu. Jinak poklesne.

Bhágavatam říká, že neoddaní opomíjejí transcendentální láskyplnou službu lotosovým nohám Osobnosti Božství, a jejich inteligence proto není čistá a musí poklesnout. Živá bytost musí vykonávat nĕjakou činnost. Když nebude prokazovat transcendentální službu, musí poklesnout k hmotným činnostem. Jakmile poklesne a začne se zamĕstnávat hmotnými činnostmi, znemožní si vysvobození z kolobĕhu rození a smrti. Pán Kapila zde říká: „Bez Mojí milosti“ (nānyatra mad-bhagavataḥ). Zde je Pán označen jako Bhagaván, Nejvyšší Osobnost Božství, který je plný všech vznešených vlastností, a může tudíž vysvobodit človĕka z kolobĕhu rození a smrti. Je také označen slovem pradhāna, protože je Nejvyšší. Je stejný ke všem, ale tomu, kdo se Mu odevzdá, prokazuje zvláštní milost. Bhagavad-gítá potvrzuje, že Bůh je stejný ke všem; nikdo není Jeho nepřítelem a nikdo není Jeho přítelem, ale zvláštĕ naklonĕn je tomu, kdo se Mu odevzdá. Milostí Pána, pouhým odevzdáním, se človĕk může vymanit z kolobĕhu rození a smrti. Jinak v nĕm bude muset pokračovat po mnoho životů a mnohokrát se znovu pokoušet o jiné způsoby osvobození.

Dnes jsme již tak otupĕlí, že ani nevíme, co je bhayam a tīvram. Slovo tīvram znamená „strašný“ a bhayam znamená „hrůzný“. Podléháme příšernému strachu, ale pod vlivem máji jsme tak otupĕli, že se o to ani nestaráme. V okamžiku smrti přijdou velké bolesti a dostaneme hrozný strach. Když nĕkteří lidé umírají, upadnou do komatu a leží v bezvĕdomí. Ani nevíme, jakou hroznou zkouškou takový človĕk prochází. Může se mu zdát tolik vĕcí, nebo se mu chce křičet, ale nemůže nikomu dát vĕdĕt. Takto umírají zvláštĕ velice hříšní lidé. Po smrti pak musí vstoupit do lůna další matky. To je také hrůzná situace. Človĕk je zabalen do pytle, ve kterém jsou výkaly a moč, a v tomto neprodyšném obalu musí zůstat devĕt mĕsíců.

Je to strašné, ale my jsme již na všechno zapomnĕli. Proto Kršna říká v Bhagavad-gítĕ, že náš skutečný problém je janma-mṛtyu    —    zrození a smrt. Když je živá bytost obalena v lůnĕ a neschopna jakéhokoliv pohybu, modlí se k Bohu: „Prosím, vysvoboď mĕ z tohoto hrozného vĕzení. Když mĕ osvobodíš, budu Tĕ uctívat.“ Po devíti mĕsících se živá bytost dostane z lůna a čeká ji další utrpení, když se musí přizpůsobit atmosféře nové planety. Nemluvnĕ neustále naříká a je zcela závislé na milosti své matky. Matka často neví, co dítĕ chce. Nĕkdy ho koušou mravenci, ale matka si myslí, že dítĕ má hlad. Komáři, červi, paraziti, výkaly, moč a mnoho dalších vĕcí způsobuje novému tĕlu bolest, ale my si i přes toto trojí utrpení stále myslíme, že jsme udĕlali velký pokrok. V každém okamžiku na nás dopadne nĕjaký druh utrpení, ale lidé před rozením, nemocí, stářím a smrtí zavírají oči. Ateisté by rádi na tato utrpení zapomnĕli, a proto prohlašují, že po smrti žádný život neexistuje. Jsou jako pštrosi, kteří strčí hlavu do písku, když se blíží nepřítel.

Živá bytost sice v lůnĕ matky slibuje, že bude uctívat Kršnu, ale když se dostane ven, na svůj slib zapomene. Jakmile se človĕk narodí a vyroste, začne se shánĕt po bankovním kontĕ, manželce, dĕtech a začne si myslet, že všechny své problémy již vyřešil a že bude žít šťastnĕ. Jeho problémy však vyřešeny nejsou. Na určitou dobu může mít nĕjaké možnosti, ale hlavní problémy stále zůstávají. Každou minutu, každou vteřinu lidé umírají a odcházejí k Jamarádžovi, ale ti, kteří žijí, si myslí, že nikdy nezemřou. Vidí, že jejich přátelé umírají, ale přesto si myslí, že oni budou žít vĕčnĕ. Judhišthir Mahárádž řekl, že tohle je ta nejpodivnĕjší vĕc na svĕtĕ. Všichni kolem umírají, ale lidé si stále myslí, že oni nikdy nezemřou.

Živá bytost si myslí, že je velice šťastná v každém tĕle, které dostane. Může dostat tĕlo prasete nebo kočky, ale přesto je v tom tĕle šťastná a nechce ho ztratit. Tomu se říká iluze. Když mravenec vidí nebezpečí, utíká, jak může. Cení si svého tĕla a nechce ho ztratit. Brhaspati jednou proklel nebeského krále Indru, aby se stal prasetem. Chodil po zemi v prasečím tĕle, až za ním nakonec přišel Brahmá a řekl mu: „Indro, již jsi trpĕl dost. Nyní pojď se mnou a vrať se do nebeského království.“ Indra se v prasečí podobĕ zeptal: „Kam mám jít?“ „Do nebe,“ odpovĕdĕl Brahmá, ale Indra řekl: „Ne, mám svou rodinu a dĕti. Jak mohu odejít? Jsem šťastný. Zůstanu tady.“ Každý si myslí, že je šťastný, i když je v hrůzostrašné situaci. Skutečnĕ inteligentní človĕk dokáže pochopit, že ve skutečnosti není šťastný, ale že trpí. Říká se, že nevĕdomost je blažená, ale to je blaženost prasete. Když človĕk opravdu pochopí, že v hmotném svĕtĕ není šťastný, může začít své utrpení odstraňovat.

Utrpení se nemůžeme zbavit, aniž se odevzdáme lotosovým nohám Kršny. Lidé si myslí, že se zbaví utrpení potratem    —     zabitím dítĕte ještĕ v lůnĕ matky. Tak se dopouštĕjí jednoho hříchu za druhým a zaplétají se stále více a více. Potracená živá bytost bude muset vstoupit do lůna další matky a projít narozením, které je jí souzeno. V lůnĕ další matky může být znovu zabita a tak se může stát, že po mnoho let neuvidí svit slunce. V Kali-juze začali být lidé tak hříšní, že pokud se nezapojí do uvĕdomování si Kršny, nemají nadĕji na záchranu. Celá lidská civilizace se řítí do iluzorního ohnĕ máji. Lidé letí do ohnĕ jako můry. Když můry v noci uvidí oheň, přiletí i z velké dálky a vletí do ohnĕ... pop, pop, pop. Takto zemřou, znovu se narodí a trpí a znovu zemřou.

Kršna a Jeho oddaní jsou tak laskaví a soucitní, že se na trpící v hmotném svĕtĕ dívají s velkou lítostí. Kršna je otcem všech živých bytostí a je nešťastný, když Jeho synové trpí. Proto přichází a vyzývá: „Proč jste tak omámení tímto takzvaným štĕstím? Nechte všeho a odevzdejte se Mnĕ. Pojďte ke Mnĕ a Já vás vysvobodím. Pak budete žít šťastnĕ, vĕčnĕ a blaženĕ. Nebudete mít o nic nouzi, ani vás nebude nic trápit.“ Proto Kršna přichází. Nemá žádný jiný důvod, aby sem chodil, protože prakṛti, Jeho prostředník, se stará o všechno. Ze soucitu však Kršna přichází ve Své původní podobĕ nebo v inkarnaci, například jako Kapiladéva. Také posílá Své zástupce, kteří říkají: „Ty darebáku! Odevzdej se Kršnovi a buď šťastný.“

Kršna přichází jednou v Brahmovĕ dni a Jeho inkarnace také přicházejí učit pošetilé lidi, kteří si myslí, že jsou na Zemi šťastní. Kapila přichází učit tuto sánkhjovou filozofii    —    ryzí oddanost Bohu. Kapiladéva zde říká, že človĕk je odsouzen na smrt, jestliže se neodevzdá Kršnovi. Žádný jiný způsob neexistuje. Všichni máme velký strach, ale nechápeme to. Pod vlivem máji si myslíme, že jsme šťastní, ale to je nesmysl. Chceme-li se vymanit z tohoto nebezpečného postavení, musíme se odevzdat Nejvyšší Osobnosti Božství a obnovit svůj ztracený vztah k Nĕmu. Jaký vztah? Všichni jsme Jeho vĕční služebníci. Nemĕli bychom si pošetile myslet, že můžeme být totožní s Bohem nebo se Mu můžeme vyrovnat. To všechno je darebáctví. Prvním krokem v poznání je pochopit, že jsme vĕční synové a služebníci Kršny. Syn a služebník je témĕř totéž. Syn slouží svému otci a služebník slouží svému pánovi. Otec cítí náklonnost ke svému synovi a pán cítí náklonnost ke svému služebníkovi. Otec také mnoha způsoby slouží svému synovi a jejich vztah je vzájemný. Čaitanja Maháprabhu říkal, že naše původní svarūpa, naše původní totožnost, je být vĕčným služebníkem. Lidé si hloupĕ myslí: „Jsem nezávislý. Nejsem služebníkem nikoho. Stal jsem se Bohem. Stal jsem se Bhagavánem. Jsem to. Jsem ono.“

V hmotném svĕtĕ není nic příjemného nĕkomu sloužit. Myslíme si, že sloužit Bohu bude nĕco podobného, protože jsme nakaženi hmotnou nemocí. Myslíme si, že sloužit Bohu je stejné, jako sloužit nĕjakému človĕku, ale v duchovním svĕtĕ jsou služebník a obsluhovaný stejní. Například guru je služebníkem Kršny, ale je přijímán jako Kršna.

sākṣād dharitvena samasta-śāstrair
uktas tathā bhāvyata eva sadbhiḥ
kintu prabhor yaḥ priya eva tasya
vande guroḥ śrī-caraṇāravindam

„Duchovní učitel je uctíván stejnĕ jako Nejvyšší Pán, protože je Jeho nejdůvĕrnĕjším služebníkem. To uznávají všechna zjevená písma a následují to všechny autority. Proto se s hlubokou úctou klaním lotosovým nohám takového duchovního učitele, pravého představitele Šrí Hariho (Kršny).“ (Gurv-aštaka 7) To je tvrzení všech šáster. Guru nikdy neříká: „Já jsem Kršna, já jsem Bůh, já jsem Bhagaván.“ Říká: „Jsem nejpokornĕjší služebník služebníka Božího služebníka.“ Neříká ani, že by Bohu sloužil přímo. Spíše je služebníkem stokrát Bohu vzdáleným. Gopī-bhartuḥ pada-kamalayor dāsa-dāsānudāsa. Nemĕli bychom se snažit stát se přímým sluhou Pána, protože to není možné. Ze všeho nejdříve se musíme stát služebníky služebníků. Guru je služebníkem Kršny, a staneme-li se Jeho služebníky, stanou se z nás skuteční služebníci Pána. To je naše pravé postavení. Čaitanja Maháprabhu se proto modlí:

ayi nanda-tanuja kiṅkaraṁ
patitaṁ māṁ viṣame bhavāmbudhau

„Ó synu Mahárádže Nandy (Kršno), jsem Tvůj vĕčný služebník, ale přesto jsem z nĕjakého důvodu spadl do oceánu rození a smrti.“ (Šikšáštaka 5) Čaitanja Maháprabhu oslovuje Nejvyššího Pána Kršnu jako syna Nandy Mahárádže. Kršnovi udĕlá velkou radost, když Ho nĕkdo osloví jako syna Vasudévy, Jašódy nebo Mahárádže Nandy. Kršna je rád pojmenováván podle vztahu, jaký má ke Svým čistým oddaným. Proto se jmenuje Jašódá-nandana, Nanda-nandana, Vasudéva-nandana, Rádhiká-ramana a tak dále. Proto Čaitanja Maháprabhu oslovuje Kršnu tímto způsobem. Říká, že je Kršnův vĕčný služebník, ale jelikož z nĕjakého důvodu poklesl do oceánu rození a smrti, musí přijímat jedno tĕlo za druhým, umírat a znovu se rodit, a to nejen na této planetĕ, ale po celém vesmíru, v různých životních druzích. To je situace podmínĕných živých bytostí, které putují z jedné planety na druhou a z jednoho života do druhého již po miliony let. Nás to ale nezajímá a prohlašujeme, že se nebojíme a že budeme stateční. Zmocnila se nás pýcha, ale je to pýcha hlupáků. Říká se, že hlupáci se ženou tam, kam se andĕlé bojí vstoupit. Chceme-li se zachránit z této hrůzostrašné situace, musíme hledat ochranu u Nejvyšší Osobnosti Božství. To je názor všech šáster a kvůli tomu Kršna přichází nebo posílá Své oddané, kteří se dnem i nocí snaží šířit toto hnutí pro vĕdomí Kršny.

TEXT 42

mad-bhayād vāti vāto ’yaṁ
sūryas tapati mad-bhayāt
varṣatīndro dahaty agnir
mṛtyuś carati mad-bhayāt

Vítr fouká ze strachu přede Mnou, slunce svítí ze strachu přede Mnou a pán mraků Indra ze strachu přede Mnou sesílá proudy deštĕ. Oheň ze strachu přede Mnou pálí a smrt ze strachu přede Mnou chodí kolem a plní svou úlohu. To vše se dĕje díky Mé svrchovanosti.

Nejvyšší Osobnost Božství Kršna v Bhagavad-gítĕ říká, že přírodní zákony jsou dokonalé díky Jeho božskému dohledu. Nikdo by si nemĕl myslet, že příroda jedná sama od sebe bez jakéhokoliv vedení. Védská písma říkají, že mraky řídí polobůh Indra, teplo šíří bůh Slunce, chladivý svit mĕsíce ovládá Čandra a vítr fouká podle toho, jak chce polobůh Váju. Nad všemi polobohy je však Nejvyšší Osobnost Božství, vůdce všech živých bytostí. Nityo nityānāṁ cetanaś cetanānām. Polobozi jsou také obyčejné živé bytosti, ale díky své vĕrnosti    —    své oddané službĕ    —     byli povýšeni na tato místa. Různí polobozi neboli vládci jako Čandra, Varuna a Váju se nazývají adhikāri-devatā. Polobozi jsou vůdčími osobnostmi určitých odvĕtví. Pod vládu Nejvyššího Pána nespadá jen jedna nebo dvĕ planety, ale miliony planet a miliony vesmírů. Nejvyšší Osobnost Božství vládne všemu, a proto má Své pomocníky. Polobozi jsou považováni za části Jeho tĕla. Jejich jména najdeme ve védské literatuře. Bůh Slunce, bůh Mĕsíce, bůh ohnĕ, bůh vĕtru    —    všichni pracují podle pokynů Nejvyššího Pána. Potvrzuje to i Bhagavad-gítá (9.10): mayādhyakṣeṇa prakṛtiḥ sūyate sa-carācaram. Zákony přírody jsou uspořádány pod Jeho dohledem. Protože On stojí za vším, vše pracuje naprosto přesnĕ a dokonale.

Ten, kdo se odevzdal Nejvyšší Osobnosti Božství, je zcela ochránĕn od všech ostatních vlivů. Již nemusí sloužit nikomu jinému a nikomu není zavázán. Samozřejmĕ, že není vůči nikomu neposlušný, ale veškerou silou svého myšlení spočívá u služby Pánu. Výrok Pána Kapily, Nejvyšší Osobnosti Božství, že podle Jeho vůle fouká vítr, pálí oheň, slunce dává teplo a podobnĕ, není ani trochu sentimentální. Impersonalisté říkají, že oddaní Bhágavatamu si jako Nejvyšší Osobnost Božství jen nĕkoho představují a připisují Mu nĕjaké vlastnosti, ale Bůh není ani výmysl, ani představa nĕjaké nadlidské síly v podobĕ Boha. Ve Védách se říká: bhīṣāsmād vātaḥ pavate / bhīṣodeti sūryaḥ. „Ze strachu před Nejvyšším Pánem jednají i bozi Slunce a vĕtru.“ Bhīṣāsmād agniś cendraś ca / mṛtyur dhāvati pañcamaḥ: „Agni, Indra a Mrtju také jednají podle Jeho příkazů.“ To jsou výroky Véd.

Když i polobozi mají strach, co potom říci o obyčejných živých bytostech? Hmotný život není příliš šťastný, protože se neustále nĕčeho bojíme. Nikdo nemůže říci: „Já se ničeho nebojím.“ Všichni se nĕčeho bojí. Neexistuje pták, šelma, človĕk nebo jakákoliv jiná živá bytost, která by se ničeho nebála. Je to tím, že jsme neustále ponořeni v tĕlesném pojetí života a myslíme si: „Já jsem toto tĕlo.“ Jelikož si to všichni myslí, všichni se bojí zániku tĕla. Když bylo v Los Angeles zemĕtřesení, všichni vybĕhli ze svých domů a křičeli. Všichni byli vydĕšeni a mysleli si: „Teď přijde smrt!“ To je hmotná příroda. V přírodĕ dochází k mnoha vĕcem, které nám nahánĕjí strach: velké cyklóny a tornáda, úmorné vedro a příliš prudký déšť, záplavy, epidemie a války, ale lidé si přesto myslí, že jsou na této planetĕ šťastni.

Moderní vĕdci říkají, že neexistují žádní polobozi, že neexistuje ani žádný Bůh a že všechno vytváří příroda. Příroda sice pracuje, ale sama o sobĕ není nic jiného než hmota. Hmota nemůže pracovat, aniž ji řídí živá bytost. Nemůžeme říci, že hmota jedná nezávisle. Na hladinĕ oceánu jsou vidĕt velké vlny. Voda je mrtvá hmota, ale když na ni fouká vítr, vytvoří se vlny, které se rozlévají na pobřeží. Vĕdci říkají, že příroda působí tak a tak, ale příroda není nezávislá. Z autorizovaných šáster se můžeme dozvĕdĕt, že příroda se pohybuje podle příkazů polobohů. Nemůžeme říci, že se to dĕje automaticky. Vĕdci přiznávají, že příroda jedná úžasným způsobem, ale nedokážou ji ovládat. Vĕdci mohou Kršnu přijmout nebo Ho mohou odmítnout, ale nemohou odmítat zákony přírody. Každý je přírodĕ podřízen. Samotná příroda však pracuje podle příkazů Boha, a proto jsou všichni podřízeni Bohu.

Slunce, oceány, zemĕ, prostor a všechno ostatní v hmotném stvoření jsou jen projevy Kršnovy vnĕjší energie. Nikdo nemůže být nezávislý; všichni závisejí na Kršnovi nebo na Jeho energii. V Brahma-sanhitĕ (5.44) se říká, že hmotná příroda je tak silná, že může sama tvořit, udržovat a ničit: sṛṣṭi-sthiti-pralaya-sādhana-śaktir ekā. Hmotná příroda je však přesnĕ jako stín. Když dáme svou ruku před svĕtlo, uvidíme na stĕnĕ její stín. Podobnĕ hmotná příroda pracuje jen díky duchovnímu doteku, díky působení duše. Auto nemůže jezdit samo. Uvnitř musí být duše, človĕk, který ho řídí. Díky přítomnosti duše se stroj může pohybovat a podobnĕ i celý vesmír se může pohybovat díky Božímu doteku. Šástry říkají, že vítr fouká, voda teče, slunce svítí a zemĕ se točí podle příkazu Nejvyšší Osobnosti Božství. Jestliže vládci různých hmotných prvků nepracují správnĕ, jejich pán, Kršna, je potrestá.

Když byl Kršna přítomný na Zemi, vidĕl, že Indra, pán nebes a dešťů, příliš zpyšnĕl. Proto nařídil Svému otci, Nandovi Mahárádžovi, aby se již neobtĕžoval s uctíváním Indry. Řekl Svému otci: „Není nutné přinášet obĕti Indrovi. Je lepší uctívat kopec Góvardhan, který představuje Pána. Krávy dostávají trávu a obilí od kopce Góvardhanu, a proto je lepší uctívat jeho.“ Nanda Mahárádž to nejprve nechtĕl udĕlat, ale z lásky ke Kršnovi nakonec svolil. Když Indra uvidĕl, že Nanda Mahárádž uctívá kopec Góvardhan, velice se rozzuřil a poslal temné mraky, aby zaplavily celou oblast Vrndávanu. Kršna pak ukázal Indrovi, že ani veškerá jeho síla se nevyrovná síle v Jeho malíčku. Malíčkem Své ruky zvedl celý kopec Góvardhan a držel ho jako deštník, aby zachránil obyvatele Vrndávanu před Indrovou smrští. To vše je popsáno ve Šrímad-Bhágavatamu.

Každý je tedy služebník. Nikdo nemůže prohlašovat, že je pánem. Když se odevzdáme do Kršnovy ochrany, nemusíme přinášet obĕti různým polobohům. Budeme-li zalévat kořen stromu, nemusíme zalévat vĕtve, listy, kvĕty ani plody. Dáme-li jídlo do žaludku, nemusíme se snažit nasytit oči, ruce a nohy. Když budeme uctívat Kršnu, zdroj všeho, nebudeme muset provádĕt žádný jiný druh uctívání.

K obĕtem je potřeba velké bohatství. V dřívĕjších dobách byly do ohnĕ obĕtovány tuny jídla, ale v dnešní dobĕ to není možné. Proto se doporučuje sankírtana-jadžňa, zpívání Haré Kršna mahá-mantry. Každý může zpívat Haré Kršna. Čaitanja Maháprabhu zavedl používání bubnu (mrdangy) a malých činelků (kartálů), ale ani tyto nástroje nejsou ke zpívání Haré Kršna nutné. Stačí tleskat rukama. Každý si může sednout se svou rodinou, tleskat rukama a zpívat Hare Kṛṣṇa Hare Kṛṣṇa Kṛṣṇa Kṛṣṇa Hare Hare / Hare Rāma Hare Rāma Rāma Rāma Hare Hare. Tento sankírtan je velice snadný. Večer lidé chodí do restaurací a kin a utrácejí peníze po tanečních klubech. Neuvĕdomují si nebezpečí rození, nemoci, stáří a smrti. Lidé jsou unášeni na vlnách hmotné přírody a musejí se podřídit jejím zákonům. Nemĕli bychom ztrácet svůj čas v tomto vzácném lidském tĕle a mĕli bychom začít tyto problémy řešit.

Na Zemi bude nakonec všechno zničeno. V současné dobĕ pokrývá tři čtvrtiny planety voda. Na počátku byla celá Zemĕ pokryta vodou, ale voda postupnĕ vysychá a vynořuje se zemĕ. Zemi jsme rozdĕlili na svĕtadíly a říkáme jim Asie, Severní Amerika, Jižní Amerika, Afrika a tak dále, ale na konci již nebude žádná voda, bude jen zemĕ; to znamená, že dojde k zániku. Nebude tu žádná voda a teplota se bude neustále zvyšovat, až se všechno spálí na popel. Pak se znovu přiženou deštĕ, vše se opĕt smíchá a znovu nastane zánik. Takto vše vzniká a zaniká. Také toto tĕlo se postupnĕ utváří do pĕkné podoby a nakonec je navždy zničeno a my musíme dostat nové. Tĕlo je jako bublina na vodĕ. Chvíli existuje, ale pak praskne a je navždy pryč.

My se jen přemísťujeme z jedné bubliny do druhé    —    z jednoho tĕla do druhého    —    a jsme tak hloupí, že si myslíme, že nám to přinese štĕstí. Kršna přichází jako osoba, stejná jako my, ale my jsme takoví darebáci, že Ho považujeme za obyčejného človĕka. To je naše neštĕstí. Když se jednoduše odevzdáme Kršnovi, nebude nás již pronásledovat karma v různých tĕlech. I když se Mu jen pokusíme sloužit a pak poklesneme, nic neztrácíme a získáme všechno. V příštím životĕ máme zaručené lidské tĕlo. Přijmout Kršnu je v našem vlastním zájmu.

Kapitola osmnáctá

Oddaná služba    —    nejvyšší dokonalost

TEXT 43

jñāna-vairāgya-yuktena
bhakti-yogena yoginaḥ
kṣemāya pāda-mūlaṁ me
praviśanty akuto-bhayam

Jogíni, které zdobí transcendentální poznání a odříkání a kteří Mi ve svém vlastním zájmu oddanĕ slouží, se odevzdávají Mým lotosovým nohám, a jelikož Já jsem Nejvyšší Pán, mohou beze strachu vstoupit do Božího království.

Skutečný mystický jogín se chce zbavit pout k tomuto hmotnému svĕtu a vrátit se zpátky domů, zpátky k Bohu. V tomto verši to je zvláštĕ zdůraznĕno slovy yuktena bhakti-yogena. Nejvĕtší mystici a jogíni se zamĕstnají v oddané službĕ. V Bhagavad-gítĕ se říká, že neustále myslí na Pána Kršnu, Nejvyšší Osobnost Božství. Tĕmto jogínům nechybí poznání ani odříkání. Každý bhakti-jogín automaticky získá poznání i odříkání. To je vedlejší výsledek bhakti-jógy. V prvním zpĕvu, druhé kapitole Šrímad-Bhágavatamu je potvrzeno, že ten, kdo se vĕnuje oddané službĕ Vásudévovi, Kršnovi, má úplné transcendentální poznání a odříkání. Jakým způsobem je získal, není dále rozvedeno. Ahaitukī    —    přijdou sama bez nĕjakého zjevného důvodu. Dokonce i negramotnému človĕku je vyjeveno transcendentální poznání písem. To vše jen díky jeho oddanosti. Každému, kdo má pevnou víru v Nejvyšší Osobnost Božství a v duchovního mistra, je zjeven význam celé védské literatury. Nemusí ho hledat sám. Jogíni, kteří se zamĕstnají v oddané službĕ, mají plné poznání a odříkání. Jestliže se jim poznání a odříkání zjevnĕ nedostává, je to tím, že nejsou naplno zamĕstnáni v oddané službĕ. Závĕr je tedy takový, že človĕk si nemůže být jistý vstupem do duchovního království    —    do neosobní záře Pána, brahmadžjóti, nebo na vaikunthské planety    —    pokud se neodevzdal lotosovým nohám Nejvyššího Pána. Odevzdané duše se nazývají akuto-bhaya. Nemají pochybnosti ani strach a vstup do duchovního království mají zaručen.

Oddaná služba je ze všeho nejdůležitĕjší, protože v hmotném svĕtĕ čeká nebezpečí na každém kroku. Náš život může každou chvíli skončit. Můžeme se bezstarostnĕ procházet, ale bĕhem okamžiku můžeme uklouznout a zranit si páteř. Tato planeta se proto nazývá Martjalóka, planeta smrti; místo, kde je smrt jistá. Nikdo se nedokáže vyhnout smrti, ať je jakkoliv silný a zdravý. Človĕk může každý den na pláži cvičit, ale přesto mu neustále hrozí smrt. Nic nemá jisté. Každý chce být zdravý a bezpečný, ale zde ve skutečnosti žádné bezpečí neexistuje. Lidé se snaží zajistit si bezpečí, ale ve skutečnosti je to jen pošetilost. Lidé mají neustále strach, protože odmítli Kršnu a zapomnĕli na Nĕho. Zapomnĕli jsme, že jsme Kršnovi vĕční služebníci, Jeho nedílné části, a že nás k Nĕmu pojí ten nejdůvĕrnĕjší vztah. V hmotném svĕtĕ se nacházíme v asat, nestálé situaci. Když dítĕ ztratí svého otce a matku, má strach. Pláče na ulici: „Kde je můj otec?“, „Kde je moje matka?“ Nechceme-li již zůstávat v této situaci a mít neustále strach, musíme se odevzdat lotosovým nohám Kršny. Kršna nás prosí, abychom se k Nĕmu vrátili, protože jsme všichni Jeho synové: „Proč tady trčíš a dĕláš jeden hřích za druhým? Každou chvíli dostáváš jiné tĕlo, a přesto si myslíš, že jsi človĕk, Američan, to či ono. Bĕhem okamžiku se z tebe může stát pes nebo nĕjaký hmyz.“ Lidé si neustále myslí, že jsou v bezpečí, a tomu se říká májá, iluze.

Poznání, jñāna, znamená porozumĕt našemu vztahu ke Kršnovi. Moudrý človĕk se ptá: „Jaká je má povinnost vůči Kršnovi?“ Když jednou pochopíme, jaký je náš vztah ke Kršnovi a jaké k Nĕmu máme povinnosti, přirozenĕ ztratíme sklon dĕlat cokoliv hmotného. Tomu se říká vairāgya, odpoutanost od hmotných činností. Jñāna a vairāgya může být probuzena bhakti-jógou. Bhakti znamená odevzdat se Kršnovi. Jestliže se neodevzdáme Kršnovi, nebudeme moci pochopit své postavení. Kršna si vyhrazuje právo nezjevovat se hlupákům a darebákům. Ukáže se jen oddaným. Pokud se z nás nestanou oddaní, nebudeme moci Kršnovi porozumĕt.

Hmotný život znamená pohlavní život. Lidé celý den tvrdĕ pracují, aby mohli mít v noci trochu sexu. V hmotném svĕtĕ každý trpí kvůli ostrým šípům Amora. Madan, Amor, neustále střílí jeden šíp za druhým na muže i ženy, ale ten, kdo spatří Kršnu, spatří Madan-móhana, který dokáže okouzlit dokonce i Amora, a nebude již dále probodáván Amorovými šípy. Znamená to, že se zbaví strachu. Potom může začít provádĕt bhakti-jógu a odpoutat se od hmotného svĕta. Podle šáster existuje śreyas a preyas. Śreyas je konečný cíl. Mĕli bychom jednat takovým způsobem, abychom nakonec dosáhli štĕstí. Chceme-li však štĕstí okamžitĕ a nestaráme se o budoucnost, chceme preyas. Preyas je pro hloupé lidi a pro dĕti. Dítĕ si chce jen celý den hrát a nechce chodit do školy, aby se nĕco naučilo. Vzdĕlání je śreyas, konečný cíl. Nikoho to dnes ale nezajímá. Šástry nám radí, abychom usilovali o śreyas a nechtĕli preyas. Nejvyšší śreyas je bhakti-jóga.

V hmotném svĕtĕ jen zápasíme o přežití s nadĕjí, že jednoho dne budeme šťastní. Jsme zmatení. Zvíře může na poušti vidĕt fatu morgánu, odlesk vody, a pokaždé za tímto přeludem pobĕží. Bĕží dál a dál po rozpáleném písku a dostává stále vĕtší žízeň a nakonec zemře. Náš zápas o existenci je podobný. Myslíme si: „O kousek dál bude už jistĕ voda. Určitĕ již přijde štĕstí.“ Ale na poušti žádná voda není. Neinteligentní lidé, kteří jsou jako zvířata, hledají štĕstí na poušti hmotného svĕta. Tĕchto iluzorních pout se musíme zbavit pomocí bhakti-jógy. Musíme ji vzít velice vážnĕ a nedĕlat ji jen povrchnĕ. Kršna chce vidĕt, jestli jsme se vší vážností skončili se všemi svými hmotnými touhami. Když to uvidí, udĕlá Mu to velkou radost. Vĕtšinou nás zajímá jen dharma, artha, káma a mókša, ale když je transcendujeme, začíná bhakti.

Budeme-li studovat svĕtovou historii, zjistíme, že je to historie neustálého zápasu. Lidstvo se snaží uniknout jednomu utrpení, ale nakonec to vždy nepřinese nic jiného než další utrpení. Snažíme se vyřešit jeden problém, a vytvoříme si druhý. Naše odhodlání vzdát se všech styků s hmotným svĕtem se nazývá mukti. Mukti znamená dostat se na duchovní úroveň. Jelikož patříme do duchovní atmosféry, není možné, abychom byli šťastní v hmotné atmosféře. Je-li suchozemské zvíře hozeno do vody, bude jen zápasit o existenci, i přestože umí dobře plavat. Přišli jsme do hmotného svĕta za smyslovým požitkem, ale naše pokusy nebudou nikdy úspĕšné. Chceme-li se opravdu dostat na úroveň, kde neexistuje strach, musíme přijmout bhakti-jógu tak, jak nám ji předkládá Pán Kapiladéva.

TEXT 44

etāvān eva loke ’smin
puṁsāṁ niḥśreyasodayaḥ
tīvreṇa bhakti-yogena
mano mayy arpitaṁ sthiram

Proto se lidé, jejichž mysl je upřena na Pána, z plného srdce snaží zdokonalovat v oddané službĕ. Je to jediný způsob, jak dosáhnout konečné životní dokonalosti.

V tomto verši jsou důležitá slova mano mayy arpitam    —    „s myslí na Mne upřenou“. Mysl musí být upřena na Kršnu nebo na Jeho inkarnaci. Být takto soustředĕn znamená kráčet cestou osvobození. Příkladem je Ambaríš Mahárádž. Svou mysl upřel na lotosové nohy Kršny, mluvil jen o zábavách Pána, čichal pouze ke kvĕtinám a lístkům tulasí obĕtovaným Pánu, chodil pouze do chrámů Pána, své ruce zamĕstnal čištĕním chrámu, svým jazykem ochutnával jídla obĕtovaná Pánu a svýma ušima naslouchal vyprávĕním o Pánových zábavách. Tak zamĕstnal všechny své smysly. Nejdříve musíme stále a přirozenĕ soustřeďovat mysl na lotosové nohy Pána. Mysl je pánem smyslů, a když je mysl zamĕstnána správným způsobem, jsou tak zamĕstnány i smysly. To je bhakti. Jóga znamená ovládat smysly. V pravém slova smyslu je vlastnĕ ovládat nelze, neboť smysly jsou neustále rozrušeny. Je to jako s dĕtmi    —    jak dlouho je lze nutit, aby tiše sedĕly? Dokonce i Ardžuna řekl: cañcalaṁ hi manaḥ kṛṣṇa. „Mysl je neustále rozrušována.“ Nejlepší je soustředit mysl na lotosové nohy Pána. Mano mayy arpitaṁ sthiram. Jestliže se človĕk upřímnĕ zamĕstná ve vĕdomí Kršny, pak je to nejvyšší dokonalost. Veškeré činnosti ve vĕdomí Kršny jsou na nejvyšší úrovni dokonalosti lidského života.

V tomto verši Pán Kapiladéva shrnuje Své matce závĕr bhakti-jógy. Bhakti-jóga je určena pro osoby pokročilé v poznání a odříkání (jñāna-vairāgya). Sárvabhauma Bhattáčárja popsal bhakti-jógu slovy vairāgya-vidyā-nija-bhakti-yoga. Bhakti-jóga začíná, když přijmeme Kršnův pokyn:

sarva-dharmān parityajya
mām ekaṁ śaraṇaṁ vraja

„Zanech všech druhů náboženství a odevzdej se Mnĕ.“ (Bhagavad-gítá 18.66)

Musíme se vzdát všech hmotných zamĕstnání a přijmout lotosové nohy Kršny. V hmotném svĕtĕ dĕláme jeden plán za druhým a chceme dosáhnout štĕstí, ale podle Nejvyšší Osobnosti Božství je toto místo duḥkhālayam aśāśvatam, plné utrpení. Tento hmotný svĕt je ve skutečnosti určen k utrpení, stejnĕ jako vĕzení je určeno k trestu. Jakmile se dostaneme do svého přirozeného stavu brahma-bhūta, můžeme vstoupit do království Boha, duchovního svĕta. Pomocí karma-jógy se můžeme pokusit vymanit z hrubého tĕla a pomocí džňána-jógy i z jemného tĕla, ale pomocí bhakti-jógy můžeme přímo transcendovat jak hrubohmotné, tak jemnohmotné tĕlo (mysl, inteligenci a ego). Pak budeme na duchovní úrovni ve svém původním duchovním tĕle. Pokud máme jemnohmotná a hrubohmotná tĕla, musíme trpĕt pod vlivem tří kvalit hmotné přírody. Jakmile se zapojíme do oddané služby Pánu, okamžitĕ se dostaneme na úroveň brahma-bhūta. Poznání ahaṁ brahmāsmi („já jsem Brahman“) je pouze teoretické, ale když začneme opravdu oddanĕ sloužit, naše poznání bude praktické. Pak již nebudeme na hmotné úrovni, ale budeme na úrovni Brahmanu.

Prahlád Mahárádž prokázal svému otci Hiranjakašipuovi tu nejlepší službu, protože ho zabil Samotný Pán Nrsinhadéva. Na první pohled se zdá, že tím Prahlád Mahárádž svému otci nijak nepomohl, ale skutečnost je jiná. Šástry říkají, že když Bůh nĕkoho zabije, je okamžitĕ vysvobozen, i kdyby to byl démon. Prahlád Mahárádž přemýšlel: „Můj otec je tak hříšný a tak silnĕ se staví proti vĕdomí Boha, že nemůže být vysvobozen.“ Když Šrí Nrsinha zabil Hiranjakašipua, Prahlád Mahárádž Mu řekl: „Můj drahý Pane, mohu Ti položit jednu otázku? Můj otec byl velký ateista a dopustil se mnoha přestupků proti Tvým lotosovým nohám. Nyní jsi ho zabil. Prosím Tĕ, aby mu bylo odpuštĕno a aby byl vysvobozen.“ Hiranjakašipu byl již vysvobozen, ale jeho dobrý syn se ptal, zdali byl vysvobozen, nebo ne. Nejvyšší Pán potvrzuje, že nejen otec oddaného, ale všech dvacet jedna minulých generací v rodinĕ vaišnavy dostanou vysvobození. Službou Bohu tedy človĕk prokáže nejlepší službu své rodinĕ, neboť když se z nĕj stane čistý vaišnava, dvacet jedna generací jeho rodiny bude vysvobozeno.

Opravdovým cílem jogína je upoutat svou mysl na Kršnu. To je skutečná jóga. Jogíni provádĕjí různou gymnastiku, ale to se doporučuje lidem, kteří jsou příliš zabráni do svého tĕla. Sloužit Kršnovi dvacet čtyři hodiny dennĕ je pravá bhakti-jóga a skutečné samádhi. Lidé ve dne v noci pracují, aby získali nĕjaké výsledky, a oddaný také ve dne v noci pracuje, ale výsledky obĕtuje Kršnovi. To je propastný rozdíl mezi bhakti-jogínem a obyčejným karmím. Karmí nedokáže pochopit, že bhakta je na transcendentální úrovni.

Již jsme se zmínili, že podob Boha je nekonečné množství    —     Ráma, Nrsinha, Varáha, Kršna, Kapiladéva, Balaráma a další. Hloupí lidé se nĕkdy ptají: „Vy uctíváte Kršnu. Proč neuctíváte Rámu? Ve skutečnosti mezi Kršnou a Rámou není žádný rozdíl. Hanumán byl například velkým oddaným Pána Rámačandry. Gópí byly oddány výlučnĕ Kršnovi. V tom ale není žádný rozdíl. Pán se zjevuje v různých podobách, ale pokaždé je Pánem. Kršna jednou odešel a promĕnil se ve čtyřrukého Nárájana. Gópí se vydaly Kršnu hledat, a když uvidĕly čtyřrukou podobu Višnua, neprojevovaly příliš mnoho úcty. Chtĕly vidĕt jen Kršnu. Mezi Kršnou a Višnuem není rozdíl, ale každý oddaný má svou určitou náklonnost. Ve vaišnavských sampradájích nĕkteří oddaní uctívají Rádhá-Kršnu, jiní Sítá-Rámu a další Lakšmí-Nárájana. Nĕkteří uctívají Rukminí-Kršnu, ale stále se jedná o téhož Pána a všichni jsou vaišnavové. Není příliš důležité, jestli nĕkdo zpívá Haré Kršna nebo Haré Ráma. Uctívání polobohů se však nedoporučuje.

Čaitanja Maháprabhu nám doporučuje, abychom hledali oddaného bez ohledu na své postavení. Své postavení nemusíme mĕnit; je lepší zůstat tam, kde jsme, a pouze naslouchat o Kršnovi. Hnutí pro vĕdomí Kršny je určeno k tomu, aby dalo všem možnost naslouchat o Kršnovi. Kršna je v srdcích všech, a jakmile uvidí, že se o Nĕho zajímáme, pomůže nám. To je počátek bhakti.

Když budeme poslouchat, co Kršna říká, budeme očištĕni dokonce i tehdy, když nerozumíme filozofii. To je hari-saṅkīrtana. Není ani nutné chápat, co Haré Kršna znamená. Človĕk musí jen naslouchat, aby se očistil. Dokud nebudeme očištĕní, nebudeme schopni porozumĕt Bohu. V srdcích lidí je mnoho nečistot a všichni se dopouštĕjí mnoha hříšných činností    —    nedovoleného pohlavního styku, jedení masa, požívání omamných látek a hazardování. Celý svĕt se točí kolem tĕchto vĕcí, ale my i přesto musíme rozšířit toto hnutí pro vĕdomí Kršny. Objeví se mnoho překážek, ale všechny můžeme překonat Kršnovou milostí. Musíme být pouze pevní a odhodlaní ve své oddanosti. Ostatní přijde. To je podstata Kapilových pokynů Jeho matce Dévahúti.

Táto kniha je určená na nekomerčné osobné použitie, nie je predávaná za odplatu slúži na vzdelávanie pravidelnú náboženskú prax hinduistov a/alebo záujemcov o hinduizmus, ktorých pravidelné štúdium posvätných textov súvisiacej literatúry patrí medzi základné náboženské obrady a rituály. V súlade s týmto bežným využitím tohto a súvisiacich diel, ktoré sú zdarma prístupné a distribuované po celom svete, vznikla aj táto digitálna verzia.

Autor knihy: A.C. Bhaktivedanta swami Prabhupada